Любен Дилов
Многото имена на страха

chitanka.info

Част първа

1

Репродукторът в лабораторията на „Токсини и антитоксини“ изреждаше с гласа на заместник-директора Антонов: „Второ, наказвам със «строго мъмрене» и глоба в размер една трета от заплатата завеждащия отделението по биохимия и биофизика, старши научния сътрудник доктор Витан Велев за превишаване на нормативите…“

Антонов не правеше опити да се прикрива зад администраторско равнодушие и гневът му, благороден и красив, звънеше в безбройните стъкленици по рафтовете и масите на лабораторията.

— Ах, бедно момче! — изписка Елза Крьогер и афектирано притисна до сърцето си колбата, която се готвеше да постави върху нагревателя.

Яна се засмя:

— Не го вземай толкова трагично, Елза! Той е свикнал. Пък си и заслужава: цяла зоологическа градина изтреби с тия свои експерименти, разбързал се е като луд…

Но Елза беше неутешима:

— Хайде му телефонирай наша… наша… еее, как било? — предложи тя страстно на своя нелишен от чар български, чийто акцент водеше началото си някъде в Трептов или Кьопениг.[1]

— Съболезнование? Ха, та той пък мен да накаже!

— Как накаже? Нали приятели?

— Да знаеш колко пъти ме е наказвал!

— Той така лош човек? — посърна розово-бялото, кукленски гладко лице на германката.

— Напротив! Той е най-добрият човек, когото съм срещала.

Германката съвсем се обърка. Помълча известно време, после запита колебливо, а бистро сините й очи бяха пълни с недоверчивост:

— Той не влюбен в тебе?

— Почваш да ми досаждаш, Елза! — нацупи се Загорова. — Колко пъти ти казах, че нито той в мене, нито аз в него! Само добри приятели. От много години. А пък той си е такъв: няма време ни за германки, ни за българки. Изобщо, щом толкова държиш да си имаш един българин, трябва да се огледаш другаде. Институтът е пълен с къде по-хубави мъже…

Тя бе забравила, че трябва да й говори по-бавно, и се спря, като забеляза, че германката е престанала да я слуша.

— Той… мене харесва — каза унесено Елза и само по тъгата й можеше да се разбере, че не той нея харесва, а тя него; вложеше ли повече емоции в думите си, тя съвсем объркваше българската граматика.

Но Яна бе свикнала да я разбира. А и германката напредваше твърде бързо в овладяването на езика. Упорита както повечето от своите сънародници, макар да бе само от два месеца в института и въпреки че не ползуваше услугите на институтската хипнопедия, защото там нямаха изработена система за преподаване на български — тя обслужваше само с чужди езици българите, — Елза вече много рядко прибягваше до родния си език дори в разговорите с Яна, която го знаеше твърде добре. И ако нещо й пречеше, то бе главно това, че по-преди бе учила руски, та лексикалната близост на двата езика я подвеждаше да обърква законите на граматиката.

— Хайде, стига приказки! — скара й се Яна малко рязко и се отправи към стъкления шкаф, където бяха наредени множество панички с гъста, миризлива течност. Но чу зад себе си трогателната въздишка на момичето и се спря в някакво колебание.

Помисли, че тая германка, която тя бе прибрала дори да живее в квартирата й, е всъщност добро момиче, с определени качества за научен работник, и тя напразно я държи настрана от Витан. Пък и що за глупава приятелска ревност! Отдавна му е време да се ожени. И тъкмо за някоя такава енергична, делова и практична в житейските работи мома, която би му била добър сътрудник. Помисли още, че Витан като нищо ще си остане стар ерген или ще направи съвсем погрешен избор, ако някой не се погрижи за него, защото е толкова несръчен в тия неща. А пък този някой би трябвало да бъдат именно те, най-близките му приятели, Яна и Владимир. Но като чу в себе си последното име, тя на свой ред въздъхна и забрави всички други мисли. Изостави паничките с бульона, към който бе се упътила, и седна пред телефона.

До него сияеше кротко с матовото си стъкло екранчето на визофона и докато набираше номера, Яна тъгуваше, че все още визофонът не е въведен в целия град, че няма да може сега да види лицето на тоя, когото търсеше.

— Ало, неврохирургията ли е? — викна тя задъхано в решетката на микрофончето. — Д-р Владимир Зенгинов, моля! Една пациентка го търси.

Елза вдигна глава от своите колби, ухили се, намигна съвсем по гаменски:

— А ти вече наистина пациентка за неврохирургия!

Яна сърдито се завъртя с гръб към нея, като повлече и телефонния апарат. Чакаше. И й се стори, че е чакала цяла вечност, когато гласът оттатък избоботи по жицата:

— Зает е. Да го потърсите в приемния му час.

— Ало, ало. Не затваряйте! Предайте му, че го търси Яна Загорова. Моля ви се! Много е важно.

И отново една вечност чакане. После гласът каза:

— Зает е. Той щял да ви потърси.

Яна подържа още малко слушалката, сякаш не й се вярваше, че той все пак няма да се обади, и навярно щеше още дълго да я държи, ако Елза не беше подвикнала:

— Ох, пациентка много зле! Трябва бърза помощ.

Но Яна не обърна внимание на подигравката, запита с горест:

— Толкова време все да е зает! Какво може да означава това?

Германката я гледаше съчувствено, но очите й говореха, че още не й се иска да се раздели с правото си на отмъщение:

— В наша Германия, и в двете, означава само едно. А тука… не знам.

— Да, да — съгласи се в тъжен унес Яна, после тръсна кестенявите си коси и извика със самоубеждаваща се страстност: — Не, не е възможно! Виж, Елза, аз се досещам защо. Всичко започна след операцията на мама. Та разбери, той направо й спаси живота, никой у нас не би се решил на такава операция. И сега си мисли, че аз от благодарност… Ти не го знаеш, той е много чувствителен и честолюбив. Само затова е! Ох, много сложно стана сега!

— Да, сложно! — потвърди насмешливо Елза.

Българката свирепо я изгледа и щеше навярно да отвърне нещо, но рипна от столчето, защото вратата широко се отвори след едно твърде силно и познато безцеремонно почукване.

Директорът на института академик Миладов пропусна пред себе си някакъв ослепително елегантен мъж на около четиридесет и пет години, с дрехи, които рекламираха най-прочутите модни централи на Париж, и очила с фрапиращо необичайна, но красива форма и рамка. Той се отправи към двете момичета и подаде ръка с изящно лек поклон, изричайки нещо на френски.

Момичетата смутено назоваха имената си.

— Това е д-р Жан Белмонт — каза весело академикът. — Странен хибрид от учен и дипломат, който се интересува от нашия институт. Бъдете любезни с него, защото има власт да праща на специализации в чужбина. Ех, да имах вашите чарове, десет пъти да съм обиколил досега света!…

Момичетата учтиво се усмихнаха, а чужденецът кимна в потвърждение, но явно не бе разбрал нищо от думите на Миладов.

— Велев, продължавайте — обърна се академикът към завеждащия отделението, който стоеше на две крачки зад тях.

Твърде млад за титлите и поста си човек, с бледо, но властно лице, д-р Витан Велев излезе напред и заговори бързо на френски:

— Това е лабораторията към сектора „Токсини и антитоксини“. Както вече ви казах, второто главно направление на търсенията ни е да създадем неутрализатори на оставащите в организма отрови. Клетките, изгарящи при жизнените процеси, произвеждат отпадъчни продукти, които действуват отровно на организма. Те съставляват едната част на силите, водещи към остаряването, към смъртта. Друга част пък са отровите, които се внасят с храната, и на първо място солите и белтъчините…

Той говореше гладко, сякаш четеше лекция, без запъване и само акцентът му беше прекалено твърд, за да бъде безупречен френският му език. Чужденецът го слушаше, кимайки от време на време, но очилата, и усмивката му неотклонно бяха отправени към двете момичета, които стояха насред обширната лаборатория, неловко отпуснали ръце край белите си престилки.

— Ако солите на калия, натрия, калция, магнезия, които влизат в човешкото тяло само за двайсет и четири часа, бъдат вкарани в кръвта, те могат да го умъртвят веднага — нареждаше безстрастно, с лека нотка на досада д-р Велев. — Същото отровно действие имат и белтъчините при разлагането си. Естествено, те не се внасят направо в кръвта, постъпват постепенно и се отделят чрез урината и потните жлези, но и най-добрата отделителна система не е в състояние да се справи напълно с тях. А това, което остава, бавно, но сигурно отравя организма, кара го да старее преждевременно, води до неговата по-ранна смърт. Затова ние търсим, от една страна, безвредно стимулиране на отделителната система по физиологичен и биохимичен път, а, от друга — противоядия на оставащите в организма отрови. Или, както ги наричаме, неутрализатори. Частични успехи имаме и в двете направления, но идеалът ни е универсалният неутрализатор, който заедно с универсалния стимулатор на жизнените процеси — за него вече ви говорих — би отдалечил края на човешкия живот най-малка с петдесет години…

— А нещо за тия частични успехи не бихте ли могли да ми кажете или е тайна? — запита с пееща любезност чужденецът, но тук неочаквано се намеси академикът и гостът тактично забрави въпроса си, защото знаеше, че Миладов разбира добре френски, макар да избягва да го говори:

— Велев, представи момичетата, де! Много си несъобразителен — каза Миладов на български със своя грубовато-шеговит маниер. — Млади са, ама ооо! — И той направи пред госта, един жест, който трябваше да показва, че това са „жени на място“. — Ей това, малкото, Яна Загорова се казва, вече откри един нов антибиотик, макар в целия свят да смятат, че всички антибиотици вече са открити. И работи сега за докторска дисертация. А това пък е германче — посочи той едрата и станала бяла като престилката си Елза, която не снемаше кукленски големите си очи от лицето на д-р Велев. — Пратиха ни го по линията на научния обмен, да безпокои нашите старчески сърца с хубостта си…

Велев превеждаше тихо, като внимателно заглаждаше ръбовете в изразите на академика. Белмонт кимаше любезно усмихнат, а на края каза:

— Да, научният обмен! Това е едно от малкото добри и велики неща на нашата смутна епоха — протегна ръка на дамите, изказа няколко витиевити пожелания за успешна работа, които д-р Велев побърза да опрости в превода си, и се отправи към вратата, като хвана под ръка академика.

— Вис — извика тихо Яна и д-р Велев се поспря намръщено, навярно заради обръщението по прякор. — Искам да те видя довечера. В къщи ли ще бъдеш?

— Да — отвърна той, без да я гледа, и бързо излезе.

— Сърдит е — промълви Яна повече на себе си. — Уф, какво им стана на тия мъже? Нищо не разбирам.

— Колко хубав! — въздъхна замечтано Елза.

— Хубав? Глупачка! Всичко друго, но не и хубав. Виж, французинът беше направо красавец.

— Не. Ти нищо не разбира — възрази страстно германката и предпочете да изкаже възторга си на своя роден език: — Той е толкова благороден, толкова фин, знаеш ли, той… Ах, тия черни очи! Не, нищо не разбираш ти, мила Яна!

Загорова учудено я изгледа, махна с ръка, сякаш казваше: „Стига превземки!“ и със загрижено лице най-после се отправи към паничките с бульон, върху чиято повърхност растеше нейният антибиотик.

[1] Стари квартали на Берлин. ↑

2

А през това време безконечните подемници разнасяха чужденеца и развеждащите го от етаж на етаж, по всички огромни корпуси на института. Беше много любопитен този чужденец и неуморим, и твърде добре осведомен за съвременното състояние на различните науки. Но това бе обяснимо с поста, който заемаше в международната организация за научно и културно сътрудничество. И все пак той непрекъснато ахкаше и охкаше от възхищение, а това, макар да ласкаеше съпровождащите го, все пак леко им досаждаше с афектацията, която би могла и да не бъде искрена.

А всъщност имаше за какво да се „ахка“ и „охка“. Една малка страна, с ограничени материални ресурси, с неголеми традиции в тая област, беше осъществила един грандиозен замисъл, обединявайки, така да се каже, под един покрив всички усилия на многобройните клонове и подклонове на науките, изучаващи човека като биологично и социално същество. С главната цел — да го промени, да го освободи от неговите физически и духовни недостатъци.

— Нашата задача е да създадем човека на бъдещето във всички основни негови аспекти — говореше академик Миладов с разпалеността на комсомолски агитатор. — Колкото повече наближаваме безкласовото общество, толкова повече изпъкват у човека ония негови качества, който са се създавали в течение на стотиците хилядолетия примитивен биологически й социален живот. Това някога са били полезни качества — инстинкти, условни рефлекси, клетъчна памет, — които са съхранявали индивида в тежките условия на естествения подбор, а заедно с това са подобрявали вида. Но те са го пригаждали само към законите на всеобщия в природата и в класовите обществени строеве антагонизъм. А сега, когато естественият подбор престава да действува благодарение на изключителния темп на развитието на цивилизацията, когато изчезва антагонизмът и в обществения живот, тия качества трябва да бъдат заменени с други. Това ще стане, разбира се, и по линията на еволюцията, но еволюцията в човешката физиология е вече много бавна и ще става по-бавна, колкото повече се подобряват условията на живот. А за нравствената еволюция пък ще са необходими също много столетия. Но науката може да ги съкрати. Тя е длъжна и е в състояние да подготви оная психофизиологична еволюция у човека, която е необходима, за да го изравни с резултатите на социалната революция…

Витан Велев превеждаше и само прекалено възторженото кимане на чужденеца го възпираше да не се въодушеви като своя учител, запазил и в тая преклонна възраст почти юношеската възторженост и страстност на своя оптимизъм.

— Много обичате революциите — каза Белмонт. — Пък ние, на Запад, кой знае защо, все още предпочитаме само революциите в науката.

И с тая си добродушна шега, придружена от една очарователна усмивка, спечели сърцата на домакините, които над всичко ценяха искреността.

— А любовта, казват, била заразителна — засмя се сърдечно академикът и потупа гостенина в своя маниер по рамото. — Пазете се, пазете се!

После отново продължи на български, защото все пак не владееше говорната страна на френския така, както младите си колеги, усъвършенствували я в институтския курс по хипнопедия:

— Разбира се, все още сме в началото. Институтът ни е нов и представлява засега по-скоро огнище на тая бъдеща революция. Проблемите, с които се занимаваме, се изучават повече или по-малко във всички напреднали страни. Уникалното при нас е, първо, че обединихме всички науки за човека под ръководството на един генерален план, чиято задача е не само изучаването, а променянето на човека, като им осигурихме що-годе добри материални условия за работа, по-правилна обща методология и най-вече една непрекъсната, всеобхватна и бърза взаимна информация. Виждате ли онзи корпус — посочи той през един от прозорците на коридора. — Ето там, по-малкия. Това е нашият информационен център. В него постъпват от целия свят научните съобщения, влизащи в кръга на нашите интереси, както и всекидневните резултати от всички научни групи и сектори на института. И се систематизират в електронни мозъци. Всеки институтски работник, по всяко време на денонощието може да получи чрез визофона, който е на бюрото му, само за няколко секунди нужната му справка или изчисление, или чертеж. По този начин преодоляваме отчасти почти съдбоносния проблем, който стои пред световната наука — прекомерната децентрализация и специализация и страхотния обем на информацията…

— Ох, да! — въздъхна загрижено д-р Белмонт. — Това наистина е страшен проблем. Колко средства и сили отиват за открития, които в същия миг или ден, или месец преди това са били открити другаде! Но… много малко може да се направи при съвременното политическо и национално разделение на света.

— Ето, видяхте ли необходимостта и приоритета на социалната революция! — засмя се доволно академикът, подреждайки с педантично усилие френските думи.

Белмонт разпери ръце, сякаш искаше да каже: „Аз отдавна съм стигнал до тази истина, но не мога нищо да направя“.

— Сега отиваме в отделението по психо-физиология — каза академик Миладов, решил най-после окончателно да проговори на своя тромав френски. — Там ще се убедите, че не ви говоря празни приказки.

Те бяха напуснали корпуса, в който се помещаваше отделението по биохимия и биофизика с десетките свои научни сектори, и вървяха по широката асфалтова алея между два реда разкошни розови храсти към следващата осеметажна стъклобетонна сграда. Д-р Велев понечи да се сбогува, но академикът го спря:

— Чакай, Вис, не е учтиво. Пък и ще ми трябваш. После прегърна бащински своя сътрудник през раменете и каза на госта: — Неговият прякор, господин докторе, е Вис Виталис. Първо, той се казва Витан Велев, много е сходно звуково, нали? И, второ, той действително е една истинска вис виталис[1] в своята област и за нашия институт.

— Чудесен прякор! — каза Белмонт. — Жизнена сила. Всеки би си пожелал такъв прякор.

Велев, изчервил се, щеше да каже нещо, но пред тях вече се изправи завеждащият отделението по психо-физиология, професор д-р Методи Желев, който, предупреден, бе излязъл да ги посрещне. Той подаде приветливо ръка на чужденеца и го запита дали ще му бъде приятно, ако му говори на английски, защото владеел този език по-свободно, що се касаело до научната терминология.

— О, разбира се! — възкликна Белмонт. — По една щастлива случайност, имам предвид педагогическото упорство на моите родители, този език не ми е чужд.

Но това беше само едно галантно кокетство, защото английският, на който той отговори, беше съвършен.

Щастливо оживен като всеки домакин, който има с какво да се похвали на гостите си, проф. Желев ги поведе най-напред към ниската пристройка на вивариума[2]. Тя беше просторна, с пневматично задвижван стъклен покрив, който сега поради хубавото време изобщо не се затваряше и позволяваше не само слънцето, но и топлите пролетни дъждове да нахлуват свободно в клетките. При близки до естествените условия тук живееха десетки кучета, маймуни от различни породи, зайци, морски свинчета, мишки, плъхове и различни домашни птици.

— Да видите какви сътрудници си имаме — каза весело професор Желев и пристъпи към една от големите клетки, в която лениво жуберкаха слънчогледово семе пет-шест маймунки от породата на черноглавите капуцини. — Вижте, господин докторе, онази крайната вдясно, дето лежи на люлката. Сега тя ще дойде при вас и ще ви подаде лапата си за добър ден.

И той отвори клетката, отдръпна се няколко крачки назад, понаведе се, втренчи очи към дремещата животинка. Другите маймуни бързо заподскачаха, но нещо като че ли изведнъж ги блъсна в гърдите и те се спряха. А спящата маймуна потрепера в съня си, сякаш сънуваше някакъв кошмар, тракна рефлективно с острите си зъбки, след това скочи като убодена и главоломно полетя от високото си, място към професора. Но на метър от него се спря като закована, озъби се в една маймунска усмивка, каза: „Хъ, хъ, хъ“ на своя език и колебливо се отправи към чужденеца. Вдигна се на задните си крачка, подпря като за опора опашката си на пода, с трогателен жест подаде дясната си лапичка. И пак каза: „Хъ, хъ, хъ“.

— Браво, браво! — възкликна Белмонт и пое маймунската лапа с добродушно снизхождение. — Чудесно сте я дресирали.

— Малко дресировка естествено има — каза видимо засегнат, професор Желев, — но ние все пак не сме дресьори. Това беше, една лека демонстрация на биологична радиовръзка между човека и животното.

— Телепатия? — извика Белмонт. — Нима вие се занимавате и с такива съмнителни неща?

— Защо съмнителни? Това е научно доказан особен вид информация в организмите. Като такъв той също подлежи на изучаване. Човекът на бъдещето, който ще живее и ще работи, заобиколен от своите бързи машини сред безкрайните пространства на космоса, ще има нужда от едно много по-бързо, по-надеждно от машините и неспъвано от никакви прегради средство за съобщение. Възможно е телепатията с нейната проста кодова система, с нейната, бих казал, свръхестествена скорост и всепроницаемост да се окаже именно това средство, нали?

Белмонт видимо беше настроил уши и сега вече нямаше никаква насмешливост в умното му, твърде подвижно лице.

— А, нещо повече направили ли сте от това, което правят американците? Имате ли някаква друга, методология? Все пак те са сега водещите в тая област, доколкото ми е известно. Професор Желев погледна въпросително към академика и когато онзи кимна в знак на одобрение, се усмихна снизходително:

— Трябва да ви кажа, господин докторе, че ако публикуваме нашите достижения, това ще бъде истински фурор. Първо, ние успяхме да локализираме мястото на тоя информационен център в мозъка…

— Сериозно? — възкликна чужденецът. — Но това е направо епохално. И — къде? Ако това не е тайна и за мен?

— Нали знаете, че в челната част на мозъка се намират големи пространства, които съвременната неврофизиология нарича „неми“, защото с никакви средства не е успяла още да регистрира там някакви функции. Ето, цялата тая област представлява всъщност една биологична радиолокаторна система, каквато човечеството още не е създало, толкова; всеобхватна и чувствителна е тя. Но тя е потисната от по-късната бурна еволюция на останалата част на мозъчната кора. Затова и толкова рядко се срещат така наречените медиуми или, както ние ги наричаме, перцепиенти сред хората, докато всяко животно може да бъде перцепиент. Второто ни постижение е това, че нашите психофармаколози откриха едно просто, бързо действуващо и напълно безвредно средство за активизиране на тая мозъчна област. С него ние можем и вас само за един час да направим перцепиент.

— Не, вие направо ме смайвате! — възкликна Белмонт. — И защо държите всичко това в тайна?

— Имаме някои съображения. Научни, държавни и политически, не на последно място. Ако сега пуснем в обращение нашето средство за активизиране, би могло лесно да се злоупотребява с него, нали? А освен това… — професорът се замисли за миг и предпочете да отклони разговора в друга посока. — Но мен ми се иска да се убедите, че тук няма почти никаква дресировка. Дайте на маймунката някаква вещ. Всички ние ще влезем ето в тая стаичка, при пазача, за да не мислите, че й даваме някакви дресьорски знаци. И по моя телепатична заповед тя ще отнесе тая вещ в кабинета ми ще я остави на бюрото, точно под нощната лампа. Нали не мислите, че тя сега е разбрала какво ви казах на английски? Тука е родена, само прадедите й са живели в една английска колония — пошегува се професорът и като направи знак на останалите да го последват, влезе в близката врата.

Останал сам в коридора между клетките, Белмонт объркано се огледа и започна малко неловко да пребърква джобовете си, защото капуцината с един скок се намери на рамото му и гальовно затърси въшки в гладко вчесаната му коса. Това, изглежда, го подтикна да бърза, но той все не намираше предмет, който да се реши да й даде. Нито блестящата запалка, нито табакерата, нито кожената торбичка с ключове му се видяха подходящи. После той изведнъж се сети с какво би могъл да си послужи усмихна се облекчено, извади обемистия си портфейл и подаде на маймунката една десетдоларова банкнота.

Животинчето я сграби, мълниеносно я отправи към муцуната си и кой знае какво би станало с банкнотата, ако пак тая тайнствена сила не бе я изтръгнала, от острите му зъбки. За миг маймуната слисано завъртя главица, после рипна от рамото на Белмонт и заподскача на три крака по дългия коридор към изхода. Когато се скри зад вратата и Белмонт зина да извика „Ол райт“, Желев и другите като по заповед излязоха от стаичката на пазача.

— Не се безпокойте! — каза професорът. — Ще намерим десетте долара на бюрото ми и ще си ги получите.

— Ако не избяга с тях в Кореком да си купи нещо — обади се весело академикът.

Белмонт гледаше професора, зяпнал от изненада:

— Ама… ама… как разбрахте какво й дадох? Та вие сте направо вълшебник!

Професорът самодоволно се усмихна и направи лек поклон:

— Благодаря. Как разбрах ли? Оказа се, че вашият мозък излъчва доста силни импулси. Не ми стана ясно само защо й дадохте толкова пари, когато в портфейла си имате и по-дребни банкноти.

Чужденецът изведнъж бе обхванат от някакво безпокойство, което не веднага успя да потисне, после каза с разкривена усмивка:

— От вас трябва да се бяга, господин професоре. Вие сте опасен човек.

Велев и академикът се засмяха, а Желев, може би защото му стана неудобно от толкова похвали, започна бързо да обяснява, че биологичната радиовръзка между човека и животното е възможна естествено само тогава, когато животното е научено да се подчинява на определени човешки заповеди, извършвайки определени, познати му дейности, което още веднъж доказвало, че мозъчната енергия съществува само в определени мисловни кодове, а не изобщо като енергия или ако съществува като такава, тя не може да се възприема; че кодовете й не са универсални, което е неин недостатък, но и нейно предимство пред радиовълните например, защото запазва конфиденциалността на съобщението; че можел да демонстрира с маймуните твърде обширни и сложни опити, но те щели да отнемат времето на уважаемия гост и биха могли да се тълкуват като проява на нелоялност спрямо останалите му колеги, които навярно също ще пожелаят да му покажат някои свои постижения, но ако докторът проявявал по-определен интерес към неговите научни занимания, той винаги щял да бъде добре дошъл в института, където можел да присъствува и на далеч по-интересни опити с хора…

Изобщо професор Желев беше твърде приказлив човек, а съвършеното владеене на английския вероятно допълнително го подтикваше към удоволствието да говори.

Витан Велев, който беше негова противоположност в това отношение, пошепна на академика, но, разбира се, без всякаква злоба, защото дори и когато се сърдеше някому, той не умееше да бъде зъл:

— Имам чувството, че колегата Желев, неслучайно се е заел с телепатията. Просто езикът не му е достатъчен като съобщително средство…

Миладов гръмко и сърдечно се засмя, което предизвика кратко запъване и един укоризнен поглед от страна на професора, но тактичният Белмонт побърза да преодолее неловкостта с един въпрос:

— Сигурно и с други животни правите подобни опити?

— Разбира се — оживи се отново професорът. — Най-вече е кучета, но там, естествено, опитите са по-прости, защото и възможностите им са по-ограничени. Бай Кръстьо — подвикна той на пазача, който през цялото време бе стоял чинно край началниците си, — я изведи Борил да го покажем на госта!

Пазачът влезе в близката по-малка клетка, оставяйки след себе си вратата й отворена, но изведнъж оттам се чу едно яростно ръмжене, прекъсвано от гневните, а после и изплашени викове на пазача. Един грамаден овчарски пес изскочи в коридора. Очите му светеха в дива животинска ярост. Той изпъна настръхналото си туловище, приклекна и излетя по посока на професора с разтворена за мъртва хватка паст. Желев се сви ужасен, протегнал напред ръце, но в този миг Витан Велев пресече опасната парабола на кучето и го събори на земята. Ала то се впи със зъби и нокти в крачола му. Велев го стисна за дебелия врат, като се мъчеше чрез задушаване да го откъсне. Пристигна и пазачът с разкъсани дрехи и окървавени пръсти, сграбчи кучето за задните крака. То отчаяно се съпротивяваше, като извиваше на всички страни едрото си туловище, задавяше се от ръмжене и тракаше оглушително с могъщите си челюсти. Но двамата успяха да го хванат така, че зъбите и ноктите му да не ги достигат, и със силен замах го хвърлиха обратно в клетката, блъснаха решетестата врата. Кучето веднага скочи и заизлива своя бяс върху желязото й.

Изправиха се. Белмонт бе избягал чак в дъното на коридора и ги наблюдаваше оттам с жалка, треперлива усмивка. А професор Желев бе изгубил дар словото си и само заекваше:

— Какво… как… е станало? Как… може… най-доброто ни куче…

Миладов оглеждаше загрижено раните на двамата. Повече бе пострадал пазачът — няколко ухапвания по ръцете, дълбоки драскотини по гърдите, които се виждаха през разкъсаната му риза. Велев имаше само леки драскотини по китките, но на глезена му зееше кървава следа от острите кучешки зъби.

— Веднага превръзка и противобесен серум! — нареди академикът. — Кръстьо, как е възможно да побеснее? С какви животни е било контактно?

— Ами с никакви, другарю академик — отговори пазачът и продължаваше целият да трепери, вероятно не толкова от уплахата, колкото от загрижеността, че той носи отговорност за кучето. — А от една седмица е в отделна клетка.

— Защо е в отделна клетка?

— Доктор Зенгинов, хирургът, се занимаваше с него и после нареди да го сложа отделно.

Миладов отиде при клетката, замислено огледа разбеснялото се куче, което лаеше оглушително и хапеше, и тресеше с лапи дебелата желязна мрежа.

— Не личи да му е правена операция — каза Миладов. — Чудна работа! Витане, я виж тоя твой приятел какво е направил с кучето! Ще го вземат дяволите! Пуснахме го тука да експериментира, да ни помага уж, а не да съсипва най-добрите ни животни. Хайде, бягайте да ви превържат!

А професор Желев, който беше се окопитил, побърза да хване госта под ръка и като го извеждаше навън, развихри отново своето красноречие, за да го накара да забрави неприятното произшествие.

[1] Жизнена сила — термин из старата идеалистическа биология (лат.) ↑

[2] Помещение за опитни животни. ↑

3

Яна Загорова беше хубава девойка. И все пак нейната хубост като че ли не веднага се забелязваше. Трябваше да се вгледаш в лицето й, да видиш бебешката нежност на скулите, странно строгата линия на тъмните вежди, очите — ту игриво усмихнати, ту мечтателно вглъбени, ту излъчващи една остра, режеща светлина, трябваше да видиш всичките многообразни контрасти на това живо, твърде подвижно лице, за да откриеш истинската му красота.

Но доктор Велев отбягваше да гледа към него. Запита:

— Ще пием ли по едно кафе? Имам нужда да се поразсъня.

И като взе лъскавата еспресомашинка, която стърчеше върху бюрото сред купищата книги и папки, се упъти към кухнята. Но момичето я изтръгна от ръцете му.

— Дай, аз ще го направя.

Когато се върна със заредената машинка и две чаши, тя успя да натисне с лакът контакта на осветлението.

— Не пали още — помоли Велев. — Много са изморени очите ми.

В стаята стана още по-тъмно. Велев седеше в едно от креслата със спуснати клепачи.

— Какви са тия лейкопласти по ръцете ти? — запита Яна, шетайки из стаята със сръчни и гъвкави движения. Въздухът беше пълен с мекия шум на тия движения.

— Едно от кучетата ме ухапа.

— Да не е било бясно? — разтревожи се девойката. — Серум би ли си?

— Не знам. Наложи се да изчакаме с проверката. Владо е правил някакви опити с него.

Яна стоеше край еспресомашинката и не веднага каза:

— Вие, какво мислиш за Владо?

— Какво да мисля?

— Ами… не забелязваш ли някаква промяна в него?

— Каква промяна? Не съм го виждал отдавна?

— И аз не знам. Но ей тъй… като че ли ни отбягва.

— Има си работа сигурно. Стареем, Янке, а колкото повече старае човек, толкова по-малко време има за приятелите си.

— Не, не е това.

— Възможно е. Ти по-често го виждаш.

Яна го изгледа в тъмното, сякаш го питаше нещо с погледа си, но той продължаваше да седи със затворени очи, а в гласа му звучеше една показна незаинтересованост.

— Не го виждам — въздъхна тихо момичето. — Колкото пъти съм го търсила… все бил зает.

— Той ще дойде сега, питай го.

— Ще дойде ли? — възкликна момичето и не забеляза, че мъжът в креслото бе вдигнал наполовина клепачите си и втренчено и остро я наблюдаваше. Каза необикновено оживено, сякаш именно това бе я зарадвало. — Вис, много е разхвърляно при тебе. И прахът отдавна не е бърсан.

— Чистачката си отиде за една седмица на село.

— Вис, време ти е да се ожениш.

— Това ли беше важното, което искаше да ми кажеш?

— Вис, какво става с тебе? И ти си се променил.

— Стига с това Вис, имам си име най-после!

— А моята германка казва, че не си Витан, а Вотан. Старогермански бог… Тя е влюбена в тебе, знаеш ли?

— А ти кажи на тая померанска кобила, че тука е научен институт и че сигурно са я изпратили за друго при нас.

— Вис, не мога да те позная. Никога не си бил така груб — рече с искрено недоумение момичето, но бързо се наведе над машинката, която внезапно зашумя, бълвайки от тръбичката си пара и тънка струя черна, ароматна течност.

Първата чашка се напълни. Яна придърпа към креслото на Велев ниската масичка, постави димящите чаши, изключи машината, седна кокетно насреща му, стеснително се усмихна:

— Не бива така! Да пусна ли малко музика?

— Яна, моля те! — изправи се в креслото си Велев, а гласът му затрептя в странна горест. — Ако си дошла по работа, кажи! Ако… само така… пий си кафето и не ме занимавай с глупости!

— Не, не мога да разбера! — почти извика момичето. — Единият се нацупил, другият… И това било приятелство! Кажи, къде остана нашето приятелство? Или… откакто стана шеф на отделението, аз за тебе съм само младши научната сътрудничка еди-коя си от сектора „Токсини и антитоксини“. Възгордяхте ли се, какво ви стана? Единият прочут хирург, другият… Добре, аз мога да ти викам и „другарю началник“…

Той понечи да каже нещо, но само поклати глава и тъжно се усмихна.

— Пък аз дойдох като при приятел. За помощ да моля — завърши горчиво момичето.

— Ако е за работа, може. Но… пощади ме от моминските си вълнения. С тия неща се занимават в психофизиологията.

— Първо, нямам никакви момински вълнения — разсърди се момичето. И второ, второ…

Но така и не успя да измисли второто.

— Хайде, изтърсвай го по-бързо, ако е тайна! — каза той насмешливо. — Владо ще дойде всеки миг.

Момичето изтежко въздъхна:

— Пак за моя антибиотик.

— За яномицина — усмихна си Витан; когато Яна откри новия антибиотик, Владимир шеговито бе предложил да го кръстят Яномицин.

— За хелиомицина — не реагира момичето на закачката, защото не търпеше шеги с работата си. — Не става и туй то! Знаеш, че по научния обмен го давах на чешките колеги, но и те са вдигнали ръце от него. И все пак не ми се иска да го зарязвам. Не е заради дисертацията, повярвай ми! Винаги ще се намери тема за дисертация. Имам някакво чувство, не мога да го изразя, но… Интуиция, ако щеш. С една дума, предлагам ти съавторство в една съвсем несигурна работа. Нека опитаме още веднъж! Ако и ти не успееш, тогава окончателно ще се откажа.

Като десетки и стотици други открити, а после изоставени антибиотици хелиомицинът имаше твърде силно токсично действие, но девойката все не се решаваше да го захвърли и тя упорито се мъчеше чрез най-новите методи на микроселекция и пречистване да го пригоди за употреба. Искаше й се тая привързаност към нейното първо самостоятелно откритие да не е на чисто сантиментална основа. Пък и странността на антибиотика, която навремето заинтригува много учени, все още държеше буден интереса й към него. За пръв път една такава култура, превърната на кристали, оживяваше от само себе си под въздействието на слънчевите лъчи. За това го кръстиха и хелиомицин.

— Какво да ти кажа, Яна — започна колебливо д-р Велев. — Аз съм склонен да опитам, макар мнозина да ми се изсмеят. Неведнъж ми е хрумвало, че твоите и на другите неуспехи с него се дължат може би на това, че изходната точка на търсенията ви лежат само в тесния кръг на бързото му и в класическия вид лекарствено приложение. Ако си съгласна, при пълна тайна, в свободното време…

— Дето го нямаме… — вмъкна тъжно девойката.

— Дето наистина го нямаме — съгласи се той. — А старецът страшно ще се разсърди, ако разбере, че се занимавам с твоя антибиотик. Особено сега, когато съкрати графика за работа с комбинацията на стимулаторите. Знаеш как не обича пилеенето на силите в много посоки. Та исках да ти кажа, че тайната ще засяга само моето участие. Иначе аз мога да ти издам нареждане да работиш само над него. С определен срок. Значи, при това условие и при условието, че няма да мислим за практиката, докато не разкрием всичките му загадки. А главната е това странно взаимодействие със слънчевите лъчи, на което ти не обърна достатъчно внимание. Изобщо нека на първо време да не го третираме като антибиотик, от който очакваме полза. Не си ли мислила, че той може и да не е антибиотик…

Момичето го слушаше с такова предано и доверчиво възприемане на подхвърлената идея, че на него му стана неудобно и той извърна глава.

— Една микрокултура, родена от слънцето. Това може да не е само поетична фраза…

През отворения прозорец влетя трикратно, късо, сякаш по морзовата азбука, изсвирване на автомобилен клаксон. Велев рипна от креслото си. Едва сега двамата забелязаха колко тъмно бе станало в стаята. Яна изтича към контакта, запали лампата, заоправя без нужда косите си и Велев видя смущението в лицето й. За него то можеше да има само едно-единствено, твърде неприятно обяснение и той се усмихна полутъжно, полупрезрително, когато излизаше в коридора да посрещне приятеля си.

Доктор Владимир Зенгинов, старши асистент в клиниката по неврохирургия на Висшия медицински институт и доброволен хирург-анализатор в института на академик Миладов, влезе с осанката на древноримски пълководец. Хубавец, винаги облечен по последната мода, той викна още от вратата:

— Какво правехте на тъмно, а?

Неловкостта у двамата се засили. Витан зина да обясни нещо, ала приятелят му махна великодушно с бялата си и красива ръка на виртуоз:

— Нищо, нищо! Аз не съм ревнив. Е, здравейте! Ето че пак се събрахме. Тримата — добави той някак неуверено, от което не можеше да се разбере дали се радва или му е неприятно, че неочаквано е заварил тук и Яна. Сетне продължи в същия стил, усвоен в болниците, където гръмкият глас и наперената фигура се смятаха едва ли не за задължително качество на хирурзите. — Това трябва да се отпразнува. Хайде, ще идем някъде! Не ми се седи в тая учена бърлога, дето вони на книги. Долу всички книги! С изключение на ресторантските менюта и листите за напитки.

Яна бе преодоляла своето смущение и обхваната от веселото настроение на Владимир, каза с присторена тревога:

— Но аз не съм облечена за излизане.

— Грозният кон и под хубав чул си личи. Така че няма нужда да се докарваш — отвърна неврохирургът с намигане и в тоя миг си беше някогашният неуморим в изобретателството на закачки, шеги и младежки игри Владо, на чиято ведра и заразяваща младост трудно можеше да се устои.

Дори винаги сдържаният Велев се усмихна, защото също обичаше приятеля си:

— Чакай малко! Първо, трябва да дадеш тука някои обяснения, и второ… виж! Закъде съм с тия ръце? — каза той, като разпери бинтованите си пръсти.

— Аман от научни работници! — викна Зенгинов, тръшна се в едно от креслата, извади цигарите си. — Ще ви зарежа, така да знаете!

— Ти вече почти ни заряза — плахо подхвърли Загорова и той рязко отклони поглед от нея, не отговори, прекалено зает с палене на цигарата си.

— Владо, преди малко констатирахме с Яна, че си се променил — рече Велев.

— Така ли? — Зенгинов издуха с демонстративно блаженство облак ароматен дим. Той пушеше винаги някакви страшно луксозни цигари. — Възможно е. Всичко тече, всичко се променя — е казал още Хераклит.

Насмешливият отговор не позволяваше да се продължи разговора в тая посока и Велев запита:

— Носиш ли най-после резултатите?

Преди три месеца той бе му дал да изпробва в следоперационен период един препарат, от който се очакваше да засилва биоелектрическата проводимост на нервната тъкан.

— Ах, моля те, остави ме на мира с твоите проби! Другата седмица ще ги имаш. Тази вечер искам да бъда весел и да се напия. Пък и ти не ми каза, че за тях ме викаш.

— Владо, на какво прилича това? — укори го меко Витан. — Така ли се отнасяш към работата на приятелите си?

Младият неврохирург вдигна вежди в престорена уплаха:

— Какво сега? Ще ми се караш ли?

— Не, но… бих искал да знам дали се отнасяш със същата небрежност и към собствените си опити?

— Какви опити? — настръхна внезапно Зенгинов, огледа ги с подозрение, после като че ли се успокои и небрежно подхвърли: — Ах, да! Забравих, че преди да дойда, сте клюкарствували по мой адрес.

— Клюкарствували? — изрече с притаена болка Яна. — Така ли наричаш това, когато приятелите ти говорят за тебе?

— А бе какво ви е прихванало днес? — рипна той и с дълги крачки тръгна из стаята. Острите му, елегантни обувки леко проскърцаха. — Защо на всяка цена искате да ми развалите настроението? Така се радвах, че ще бъдем заедно! Колко време не сме се виждали…

— Владо — прекъсна го Велев. — Днес едно от кучетата, с което ти си се занимавал, се нахвърли върху нас. Това ми е от него.

Бялото, малко женствено хубаво лице на Зенгинов засия:

— Борил ли? Чудесно! Дразнехте ли го или самичък ви нападна?

— Като побеснял е. Какво си правил с него?

— Браво! — възкликна хирургът. — Кроткият, добър, възпитан Борилчо! Да му се не надяваш, а? И вие какво? Праскахте ли си инжекции в корема? — весело се засмя той. — Успокойте се, не е бясно!

— Слушай! — повиши сърдито глас Велев. — Старият е сега не по-малко бесен от него. Стана голяма конфузия. Имаше един важен чужденец…

— Е, та какво? — продължаваше да се радва неврохирургът. — Нали науката иска жертви?

— Владо, старият иска да знае какво си направил с кучето.

— Ще почака малко.

Велев го изгледа изумено:

— Какво искаш да кажеш?

— Ами че… не е хубаво на неговата възраст човек да бъде толкова любопитен.

— Слушай, знаеш, че не търпя непочтително отношение към Миладов! — изрече остро, като закана Велев. — Пък и тебе е учил, нали?

Хирургът се изпъна в недосегаемо величава осанка:

— Знам. Но мисля, че не съм му подчинен, за да ми се бърка в работата. А това, че ми е разрешил да експериментирам при него, не му дава никакви права. Струва ми се, че си плащам предостатъчно, като ви правя ангария разни услуги.

— Ангария ли? На нас? — изуми се Велев. — Що за термин?

— Е да, малко странен за епохата на социализма! — рече насмешливо хирургът. — Но аз, ти винаги си бил на това мнение, така си останах политически неориентиран човек.

— Не разбирам защо трябва да се карате — намеси се Яна, която с нарастваща тревога бе гледала ту към единия, ту към другия.

Двамата срещнаха погледите си и Владимир колебливо се усмихна. Намесата на момичето наистина приглуши странната им наеженост.

— Владо — каза по-меко Витан, — никой няма намерение да ти се бърка в работата. Ние те ценим като наш доброволен сътрудник, но… ако това ти тежи, готови сме да не ти досаждаме. А в случая се касае за едно просто обяснение. Та, съгласи се, с това куче работи психофизйологията, ценно, с години обучавано куче, което ти тайно заемаш за свои опити и правиш негодно за нас. Знаеш как са ни стегнали със средствата! И днес отнесох едно наказание заради тия животни…

— Ако си приятел, ще понесеш едно и заради мене.

— Готов съм и две да понеса, но нямаме ли право поне да запитаме?

— Тъкмо такова куче ми трябваше, дресирано, с добър по природа нрав.

— А не можа ли да ни предупредиш, да го поискаш?

— Не. Пък и нямаше да ми го дадат.

Категоричният отговор смути Велев:

— Не разбирам. Такава чак пък тайна? Та и ти, доколкото ми е известна специалността ти, едва ли произвеждаш атомни бомби.

— Вижте какво приятели! — заяви Владимир с възможно най-наперената си осанка. — Първо, работата наистина е голяма, много по-голяма от откриването на атомната бомба. И второ, знаете, че никога не съм харесвал това: да работиш като кърт, а друг да обира лаврите. Това, което аз ще направя, искам да бъде мое и само моето име да стои под него.

— Да, името, което стои отдолу, за теб винаги е било по-важно от това, какво ще се направи и за кого се прави — не му остана длъжен Велев, подразнен от намека, който навярно бе доловил в думите му.

Владимир неведнъж бе го укорявал, загдето се оставял да експлоатират труда му, загдето не искал да излезе от групата: на Миладов; всички досегашни открития те бяха публикували с авторството на научен колектив под ръководството на академик Миладов.

— Не ме разбирай грешно! — опита се да омекоти думите си Зенгинов, но биохимикът вече избухна:

— Не те разбирам грешно. Че си славолюбив, че си самолюбив, това го знаех. Но че заради славолюбието си готов да пренебрегнеш и приятелски съвет, и елементарните закони на днешната научна работа, това преди не бих повярвал. Мина времето, когато…

— Престани! — викна Владимир. — Не съм ти студент, да ми четеш лекции!

Яна скочи от мястото си и застана между наежените като петли мъже:

— Владо, моля ти се! Витане! Какво правите бе, момчета? Остава още и да се сбиете…

В лицето й, в цялата и нежна и крехка фигура можеше да се прочете колко трагично преживяваше тая свада. Велев, наведе глава, обърна се към прозореца.

— С удоволствие бих го натупал — засмя се победоносна Владимир. — Не разбира, че ми е мъчно за него. Може да сложи в джоба си всичките професори и академици, а се оставя да го използуват като последния глупак…

— На тоя свят толкова много хора мислят само за себе си, че не е зле да има и такива, които не мислят толкова за личната си слава — отвърна гърбом Витан Велев.

— Вис, стига вече! — гласът на Яна красноречиво затрепера. — Ще си отида, ако продължавате да се карате за глупости.

— Наистина ли мислиш, че е за глупости? — запита той някак по-особено, но девойката забави отговора си, а и Владимир отново викна:

— Няма да си отидеш! Тази вечер ще пием и ще се веселим! — Той пристъпи бързо към приятеля си, прегърна раменете му. — Витане, братко, не ми се сърди! Преуморен съм, станал съм мнителен, нервен. Обещавам ти, че тия дни ще дойда и всичко ще ти обясня. Янче, и ти ще дойдеш. Само на вас мога да го кажа. И съвет ще ви поискам. Направил съм едно знаменито откритие! Какво знаменито, направо епохално! Помислих, че сте надушили нещо, че има слухове… Затова се ядосах. Изключително откритие, ще видите! А нямам условия да го доразработя. Всичко ще ви кажа, но не сега… Витане, ако си приятел, поеми отговорността пред Миладов. Кажи му, че знаеш, че е важно, но още известно време трябва да се пази в тайна…

Велев и Яна се бяха втренчили сега в него. Той говореше искрено, а през самолюбивия патос на думите му прозираше болка. Едро и възгрубовато изрязаните черти на лицето на Велев омекнаха. Очевидно той бе възвърнал предишните си чувства, предишната си обич към тоя весел и жизнерадостен момък, който беше малко нехаен към хората, влюбен малко повече в себе си, отколкото бе прилично, може би прекалено артистичен за един истински учен, но притежаващ ярък талант, който леко и без особени усилия го носеше към върховете на хирургическото майсторство. А това беше най-опасното — да бъдеш от малцината, които природата щедро надарява с външна красота, с пъргав и безстрашен до лекомислие ум, с ловки ръце. Защото леките успехи караха такива щастливци много често да се плъзгат по повърхността на нещата.

Беше ли направил действително откритие? Очевидно, да. Той умееше да се хвали, но не и да лъже. И също така очевидно това откритие не му носеше радост. Иначе защо ще иска да се напива, защо ще демонстрира прекалено добро настроение, защо ще реагира така остро на едно приятелско вмешателство? А д-р Витан Велев винаги се размекваше, когато някой му поискваше съвет или помощ независимо от това, какво мнение има той за него:

— Затова сме и приятели, да се съветваме, да си помагаме и, разбира се, да пазим тайна, ако това е нужно. Но може още веднъж, и то по-сериозно да се скараме, ако не проумееш най-после…

Зенгинов пресилено се засмя:

— Няма да се караме. И аз не знам защо го казах. Не съм чак толкова отчаян индивидуалист. Но за тази вечер — край! Да тръгваме! — И той огледа критично приятеля си. — Да не мислиш, че ще те взема в тоя вид? Бързо обличай нещо по-прилично!

— Не ми се излизаше тая вечер, исках… — промълви биохимикът, но девойката се овеси на ръката му:

— Вис, моля те! Ако ще ходим някъде, само тримата. Не разваляй другарството! Откога не сме излизали заедно!

— Не може да не искаш — викна и Владимир вече от вратата. — Янче, ела да излезем, докато тоя непоправим сектант навлече новите си гащи!

4

Владимир не се обади повече от две седмици и Велев щеше навярно да забрави обещанието му, защото работата над хелиомицина погълна без остатък и малкото мисловно време, което имаше за себе си, ако Яна сегиз-тогиз не изразяваше своето безпокойство, а Антонов, заместник-директорът на Института, не подхвърляше при всяка среща:

— Кога най-после вашият приятел ще ни открие тайната си? В края на краищата не всяко откритие струва колкото едно куче, нали?

Досадна памет и неуморимо желание да се заяжда имаше този човек. Да се чудиш просто как бе стигнал до учените си титли със своята придирчива дребнавост и склонността си към бюрократизъм. Повечето, и особено младите учени в Института, го презираха; всъщност нямаше и за какво толкова да го уважават, понеже самостоятелните му трудове бяха твърде малко, а и те бяха компилативни — но се боеха от администраторските му амбиции. А Велев, който често имаше спречквания с него, се стараеше колкото се може по-рядко да го среща на пътя си, за да не трови настроението си за работа. Затова, когато в неделя сутринта чу гръмкия глас на хирурга в телефонната слушалка, той облекчено въздъхна, а после се и развълнува така, като че ли сам бе открил нещо и му предстоеше да се явява с него пред строга експертна комисия.

— Приготви се да посрещаш и бъди по-щедър — викаше Зенгинов. — Защото пред теб ще се разкрие едно от най-великите открития на века. Церемонията е насрочена за седемнайсет часа. Униформа — лятна, парадна. Сто и един топовни салюта и дефилиране на победителя. Заповядано е парада да приемеш ти.

Малко преди пет се позвъни и Витан радостно хукна към вратата, но се сконфузи, като видя момчешки ухилената физиономия на своя по-малък брат.

— Не ми се зарадва май — подвикна весело Стойко Велев. — Няма ли да ме поканиш да вляза?

— Заповядай — рече объркано Витан. — Радвам се, разбира се. Откога не сме се виждали, но… как да ти кажа… имам тая вечер много важна работа. И… конфиденциална.

— Не се тревожи. Специално съм поканен за нея — засмя се по-младият Велев, влизайки в стаята като у дома си.

Витан се ядоса на приятеля си и затова въпросът му излезе по-остър и по-язвителен, отколкото заслужаваше това младият му брат:

— Как си поканен? Като приятел или като представител на Държавна сигурност? Доколкото знам, не умирате от любов един към друг.

— Не знам — отвърна Стойко Велев и тръшкайки се в креслото, протегна дългите си като на баскетболист крака. — Но защо да ги противопоставяме? Време е вече да се примириш с професията ми, братко мой.

По-старият Велев омекна:

— Примирил съм се. Явно, тя не ти пречи да изглеждаш добре.

И той обичливо огледа брат си, който беше истински хубавец и приличаше повече на спортист, отколкото на дълбоко законспириран контраразузнавач, със своето винаги ведро лице и гъвкавата атлетическа фигура.

— Съжалявам, но не мога да ти направя същия комплимент — отвърна Стойко. — Не изглеждаш добре, братко. Няма ли най-после да се ожениш?

Биохимикът се намръщи, защото тия закачки бяха му дотегнали:

— Медицината още не е установила бракът да има някакви лечебни или козметични свойства.

— В тия работи аз слушам повече народната медицина. Въпросът е, че нямам право да те преженвам, а пък…

— Е, добре, аз ти разрешавам — опита Велев да се върне отново към шеговитата форма на разговор, но продължаваше вътрешно да бъде нащрек спрямо онзи, когото очакваха.

А той бе минал пътьом да вземе Яна от дома й и двамата влязоха след малко, награбили по един куп пакети с лакомства и бутилки вино.

— Дай боже по-често такива открития! — развика се Стойко Велев и се зае веднага да отваря бутилките, искайки очевидно да разведри възцарилото се напрежение.

Но брат му рече не без известна доза сарказъм:

— Предпочитам да изслушам откритията трезвен. Алкохолът дава винаги по-висока оценка на нещата.

Владимир Зенгинов се взря в очите му и за миг като че ли посърна, като че ли изгуби шумната си самоувереност; каза простичко и сериозно:

— Сядайте! Майоре, остави бутилките, че може наистина нищо да не разбереш. А аз те повиках, защото искам да чуя мнението и на един човек, който няма нищо общо с науката.

— Благодаря — каза Стойко и театрално се поклони. — За мене е голяма чест… — направи той малка пауза. — да нямам нищо общо с науката.

Не се засмяха, защото Владимир сръчно разчистваше масичката, като захвърли всичко на пода и остави само големия малахитов пепелник. Извади от вътрешния си джоб една пластмасова папчица, която се разтваряше като планшет, разстла върху масичката два красиво изработени чертежа. Опитното око на Витан веднага позна напречните разрези на човешки и кучешки мозък с означения на някои центрове и дълбочините им.

Владимир окончателно бе отхвърлил от себе си напомпаната тържественост, започна дори някак необичайно плахо:

— Знаете, че във вашия институт се позапалих от експерименталната неврофизиология и най-вече от ретикуларната формация…

— Е да, сега това е модата! — подхвърли в порядъка на някакви свои мисли Витан. — Имам усещането, че заради тая ретикуларна формация съвсем забравихте другите части на мозъка. Не бих се учудил, ако излезе от всичко това някакъв уклон към фройдизма.

— Може да е така, но ще отречеш ли, че тя именно направи тая революция през последните десетилетия в неврофизиологията? — възрази с леко раздразнение Владимир.

— Не ми обръщай внимание — кимна добродушно приятелят му. — Аз само така…

Яна бе се навела над чертежите и съсредоточено разглеждаше двете кръгчета, направени с червен туш между снопчетата тънки черни линии, които извираха из бялата област на хипоталамуса и се пръскаха ветрилообразно към кората на главния мозък.

Владимир запали цигара, попритвори очи, сякаш се готвеше да декламира:

— Моето откритие си има, естествено, своята предистория. Още Месерман през 1941 год. забелязва при дразнене в хипоталамуса реакции, които напомнят страх или ярост. Но той е допуснал груби методични грешки, които го тикат в задънена улица. Няколко години по-късно Уитли и Хес се добират до по-точни наблюдения. Повреждайки хипоталамуса в областта на вентромедиалното ядро, те са предизвикали у опитните животни буйна и нестихваща ярост. Кардо стига още по-далече. Той установява, че различните отдели на хипоталамуса притежават антагонистични влияния върху емоционалния живот. При увреждане на предния хипоталамус той получава ярост, гняв, страх, а електрическото дразнене на същия участък дава атония и вялост. И обратно: уврежданията на задния хипоталамус правят животното сънливо, апатично, докато електрическото дразнене активира гняв и страх. Но, както се казва, дотук стигнаха и я закъсаха…

— Като мене — обади се майорът. — Кажи най-напред две-три човешки думи, нали все пак трябва да разбера нещичко!

Зенгинов сви недоволно вежди, после рече бързо, като сложи пръст върху картата на човешкия мозък:

— Ретикуларната формация е едно много сложно преплитане на сиво и бяло вещество, което тръгва от шийния край на гръбначния мозък, ето тука, и стига до големите полукълба. Ето ги! Включва се в няколко части на мозъка: в продълговатия мозък, там я наричат булбарна РФ, във Варолевия мост — понтинна РФ, понт значи мост, в средния мозък… Освен това ретикуларната формация взема участие и в изграждането на междинния мозък, главно на двете му части, наречени таламус и хипоталамус. Ето виж ги хубаво!

Майорът въздъхна с очи в картата:

— У мене не е толкова сложно това преплитане. Нищо не разбрах.

— Тая формация е открита отдавна — включи се в обяснението и брат му. — Само че поради липса на технически средства не се знаеше нищо за функциите й. Едва напоследък се оказа, че тя взема огромно участие в цялостния живот на организма. И физиологически, и душевен. Тук, изглежда, се оформява всяка реакция и поведение, тук навярно е областта и на подсъзнанието, на клетъчната памет, която обогатява с опита на предишна информация усещането, емоцията, възприятието, преди то да отиде в кората на главния мозък за окончателна дообработка и изпълнение. Това, за клетъчната памет и за нейната функция на информационен център, е теория на нашия Желев.

— Добре де, ами как се изследва? Та тя нали лежи толкова навътре в мозъка?

— Има няколко начина — пое отново задачата си Владимир, но главните са електроенцефалографията, изотопните индикатори и микроелектродите. Има едно велико изобретение, казва се стереотаксичен апарат. С него могат да се вкарат микроелектроди във всяка мозъчна клетка, на всяка дълбочина. Те се вживяват там, без да нарушават функциите на мозъка и служат като възбудители чрез радиовълни и като приематели на мозъчните реакции. Да е жива техниката, братко! И особено откривателят на лъчевия нож! Аз в последна сметка съм си хирург и така или иначе ножът за мене стои над всичко. Та, слушайте сега, приятели! Стойко, не ме прекъсвай повече! Това, което трябва да разбереш, ще го разбереш и така. А останалото не ти е нужно.

И той заразказва бързо, натъртено, уверено, сякаш четеше лекция пред студенти. Тръгнал от последните опити на французина Кардо, като умишлено пренебрегнал общоприетата хипотеза, че и в ретикуларната формация не съществуват обособени за всяка функция центрове, макар почти всяка точка от нея да има и активиращо, и потискащо действие, макар да са очевидни паралелните антагонистични полюси в хипоталамуса и таламуса. Впрочем на тия връзки той обърнал по-специално внимание. Заел се с вентро-медиалното ядро на хипоталамуса. Запитал се: защо при разрушаването му веднъж се получава хиперфагия, тоест глад с фантастична ненаситност, втори път ярост и страх, трети път пък трето. Значи разрушаването не е диференцирано, обхваща по-големи области. Това му доказало още изследването по-отблизо на центъра на жаждата, който поне е твърдо установен. Нещичко му подсказал и опитът на Лили в областта на старт-зоните. При продължителни дразнения на старт-зоните Лили също успява да премахне страха, но с друг ефект — животното не изпада в ярост, както при Кардо, а обратното. То загубва злобата си, чувството за болка, става по-кротко, по-добре слуша заповедите.

— Проследих всичките тия противоречия, опипах едва ли не всеки неврон — заяви Владимир с нарастващо тържествуване в гласа си. — И стигнах дотука. — Пръстът му се забоде на картата най-напред върху едното червено кръгче в хипоталамуса, а после върху означения му обратен полюс в таламуса. — Поразено, това място премахва напълно страха, без да предизвиква увреждане на задържащите функции на съседните центрове. Няма нито безконтролна ярост, нито загубване на чувството за болка.

— Невъзможно! — рипна Велев от стола си.

— И аз така реагирах отначало — каза насмешливо Владимир. — Нали теорията ни е учила разни други работи. Изглежда, това не е основният център на страха, който е свързан с инстинкта за самосъхранение и с другите елементарни вегетативни функции. Такъв център сигурно и не съществува, там нещата се преплитат много по-сложно. Това е някаква междинна станция, където се оформя страхът като емоция. Това вече твърдо съм го установил.

— Владко, но това е… това е… знаменито! — извика Яна и също скочи възбудено от мястото си.

Но Велев още не се предаваше:

— А Борил? — запита той. — Щеше да ни изяде.

Зенгинов се засмя:

— Омръзнало му е да ви слуша, затова. Аз десет дена по-рано го оперирах. През това време Желев е работил с него и нищо не е забелязал. После нали пак се укроти?

— Да… — потвърди замислено Витан. — Пазачът казваше, че ту така, ту така…

— Виждаш ли! А аз всеки ден ходя при него. Кучето само е придобило самостоятелност и избирателност на поведението си спрямо човека. А реакциите му… е, кучешки мозък, де да го знаеш какво си мисли при всеки отделен случай! Това е, братко!

Велев сияеше вече в една сдържано-светла тържественост. Попита тихо, сякаш още не му се вярваше:

— С лъчевия нож ли? На такава дълбочина, с такава точност?

— С лъчевия нож — потвърди хирургът. — С пет стотни от микрона.

— Владо, дай си ръката! Златни ръце имаш, момчето ми! Моите поздравления! — Но Витан не пое ръката му, а го сграби за раменете и бурно го разтърси и го целуна по бузата.

Яна стоеше до тях, разтреперана, изчервила се до корена, на косите си и навярно щеше да направи същото, ако майорът не беше се обадил:

— Е, момиче, де да беше ти поразен сега центърът на страха…

И тя се обърна с просълзени от вълнението очи, каза през смях, който трепкаше като плач:

— Центърът на страха, открит през еди-коя си година от д-р Владимир Зенгинов. Така ще пише във всички учебници по света…

— Да пийнем сега по този случай! — продължи скромно неврохирургът.

— Не да пием, а три дни да не изтрезняваме трябва! — викна майорът. — Лауреатството ти е вързано в кърпа. Виждам те вече и в тогата на академик.

Той тропна чашите на масата така, че Владимир едва успя; да спаси картите на двата мозъка.

— От двайсет години такова откритие не е правено във физиологията — каза Велев; лицето му изразяваше една светла и радостна замисленост. — Психиатрите ще те носят на ръце…

— Ха, психиатрите! — изпръхтя Владимир презрително, дръпна картите от протегнатата ръка на Велев, сгъна ги грижливо и ги прибра в джоба си. — Тия карти няма никой да види повече, докато сам не доведа всичко докрай. Разбираш ли? Мисля, че имам най-голямото право на това. И аз ви събрах не толкова да ви съобщя за откритието, колкото за съвет. Откритието си е откритие, ще го публикувам и ще го подемат невролозите от целия свят. А това именно не ми се иска. Не искам да си остана с него, а да направя нещо по-голямо. Първо, да го изпробвам на нормален човешки мозък и второ, да открия например средство за премахване на страха у всички хора. Но тук дори и лъчевият нож е безсилен. В края на краищата не можеш да подложиш под него три милиарда души. Нужни са ми опити върху хора, върху много хора…

— Това е безсмислица — прекъсна го Витан.

И тогава, преди още да бяха пили първата чаша за откритието, се разрази оная буря, която сякаш окончателно разруши тяхното дългогодишно приятелство.

— Защо? — бе трепнал самолюбивият неврохирург.

— Освен в психиатрията аз не виждам друго полезно приложение — заяви кротко Велев. — Но нима това е малко? Колко ще ти бъдат благодарни всички онези стотици и хиляди бедни хорица, които страдат в една или друга степен от манията за преследване и прочие страхове, ако могат да бъдат излекувани бързо чрез пряко въздействие върху тоя център, защото нито обливонът на французите, нито…

— Ех, Витане! — рече с лека снизходителност приятелят му. — Та ти не си ограничен човек! Нима не виждаш другите перспективи? Я си представи днешния културен, господствуващ над една развита цивилизация човек, освободен от своя най-страшен бич — страха! Страхът сковава неговия полет към звездите, страхът за личното благополучие изкълчва душата му, страхът от смъртта, страхът от отговорност, страхът от такива строги шефове като тебе, ако щеш… Ако нямаше този страх, човекът би станал най-после равен на бога, на онова бленувано всесилно същество, създадено от въображението именно на слабия и страхлив човек.

Д-р Велев го гледаше, сякаш не можеше да повярва, че чува такива думи именно от своя най-добър приятел.

— Имам един познат — използува паузата майорът. — Беше умно, смело момче, истински гражданин в Некрасовския смисъл. Но наскоро, както се казва, го издигнаха. И още щом седна зад началническото бюро, изведнъж се превърна в кретен; заувива се около бюрото си като лозница; как ли не се кълчи, само и само да не го загуби. Мисля си, че ако ти го доведа да го боцнеш с твоя лъчев нож, пак ще се оправи. А?

— Глупости! — едва сега реагира по-рязко биохимикът, но не на думите на брат си. — Дори като хипотеза това е противоестествено, антинаучно и… политически вредно. Чакай, изслушай ме! — повиши той глас, защото Зенгинов се готвеше да отвърне нещо остро, но онзи все пак го надвика:

— Аз ти излагам научни предположения, а ти ми навираш в очите твоята вечна политика. Стига!…

— Добре, да започнем с научното, а не с политическото, макар те да са неделими. Но ти никога не си искал да видиш…

— Защото нямам мироглед, това е, защото не ща да се уча в политпросветни кръжоци.

— Владо, ще говорим ли като учени? Първо, откритието ти не е завършено, що се касае до продължителността на ефекта. Ние имаме много повече и по-твърди доказателства за многоетапността на мозъчните функции, за вертикалната организация на процесите и за многозначителността на всяка от мозъчните структури. А това кара да се предполага, че мозъкът много скоро ще си изработи отново, на друго място може би, поразената емоция. Второ, и това е не само твое заблуждение, а на всички; вманиачили се неврофизиолози, които се шашнаха от новата техника на експериментите си и решиха, че мозъкът е само физиология, само кибернетика и нищо друго. А той е колкото биологична кибернетика, толкова и нематериален обществен; продукт. В тоя смисъл страхът като емоция заедно с всички, други емоции е абсолютна социална обществена формация и принадлежи на съзнанието. Това, че си открил физиологичната му подложка или една от физиологичните му подложки, още нищо не значи…

— Стига вече! — изкрещя Зенгинов. — Маниак съм и толкова! Открий и ти нещо такова, пък после…

— Тихо, момци! — намеси се майорът. — Слушай, Владо! Аз съм профан, но ти нали искаше да чуеш и едно профанско мнение? Знаеш ли колко хора страхът прави добри? Та върху него се крепи тоя див свят! Не мислиш ли, че в днешно време страхът от ядрените оръжия например е главната причина да не се отвори новата световна война! Я си представи, че отнемеш страха на ония вълци оттатък! Не, братле, не ставай такъв благодетел! Страхът е нужен на човека, за да може той да става и герой, когато това е необходимо.

— Стойко, ти не се бъркай сега тука с уводни статии! Бях дошъл да ви помоля за съдействие, а вие…

— Такова съдействие никой няма да ти даде — рече остро Велев. — Съветвам те да публикуваш веднага откритието, да си седнеш на лаврите и да не фантазираш глупости!

Красивото лице на Зенгинов беше разкривено до неузнаваемост, когато той изрече:

— А главното е, че аз мога да плюя на такива съвети!

С две крачки той се намери до вратата и така я затръшна зад гърба си, че рамката й поръси пода с гипсова пудра.

Братята срещнаха смутените си погледи, усмихнаха се неловко един другиму, но и тази усмивка изчезна в миг, защото вратата още веднъж се затръшна. Момичето, което те бяха забравили във вихъра на словесната схватка, също бе изчезнало от стаята.

5

А на другата сутрин, в понеделник, старши научният сътрудник и шеф на отделението по биохимия и биофизика на жизнените процеси д-р Витан Велев вече нямаше време да мисли за случилото се. Трябваше да сумира отчетите на работните групи, да начертае програмата за седмицата, да проведе редовното общо съвещание на сътрудниците си. Делови човек, с необикновено силна воля, със заразяваща самодисциплина и способност да придава на всички около себе си своето винаги бойко настроение за работа, той работеше равномерно и безотказно като електронен мозък, управляващ стотиците машини на един огромен химически завод. Неслучайно неговите сътрудници бяха го кръстили Вис Виталис. Той беше действително оная основна жизнена сила в многобройния научен колектив, която го движеше с максимална скорост към предначертаната цел. И затова всички го обичаха. Но не с неволно снизходителната обич към „добрия шеф“, а с инстинктивната привързаност към онова, което на пръв поглед може и да не ние винаги приятно, което понякога ни се струва и обидно, засяга себелюбивостта ни, но винаги ни е полезно, защото ни помага да преодоляваме собствената си отпуснатост и слабост.

Той проведе съвещанието, без нито веднъж да се усмихне, без да похвали когото и да било, без да изрази недоволство от каквото и да било, но в думите му всеки миг звучеше спокойната неумолимост на знаещия и взискателен ръководител, ободряващата увереност в успеха, непоклатимото доверие в хората и една стесняваща се от себе си обич към тях. И те излязоха от кабинета му, както излизаха винаги, с ясното съзнание за свършеното и за това, което трябва непременно и в срок да се свърши.

Само Елза Крьогер от групата „Токсини и антитоксини“ се задържа минутка след другите. Рече със своя звучащ малко глезено акцент:

— Доктор Велев, Яна не може да дойде. После ще ви обади.

— Болна ли е?

— Не — каза многозначително Елза, но той не обърна внимание на това, нареди равнодушно: — Добре, кажете й, че не е нужно да ми се обажда, преди да е определила коя част от слънчевия спектър действува на хелиомицина. Експериментът е прост. Давам й три дни. За техническата страна може да вземе справка от Информационния център. Там има заложени шаблони…

— Какъв човек вие!… — поклати укоризнено глава германката.

Той вдигна към нея тежкия си, смущаващо откровен и властен поглед:

— Другарко Крьогер, аз, общо взето, съм доволен от вашата работа и вероятно ще пратя за вас добра характеристика в Берлин. Но колегиалният ми съвет е да не се увличате по много специалности наведнъж, преди да сте овладели биохимията! Гледайте на психологията като на един по-късен за вас етап.

Едрото, млечно чисто лице на германката порозовя. Тя прехапа устни и както обикновено става с чужденците при силно вълнение, издума на родния си език:

— Благодаря, доктор Велев. Ще запомня.

И така стремително излезе, че на вратата едва не събори някакъв мъж облечен в светлосив костюм. Посетителят залитна, възкликвайки весело:

— Охо, циклонът Флора! Или беше… Елза?

Германката сепнато го изгледа с яростните си очи, после се обърна назад към стаята, в недоумение сравни лицето на мъжа зад бюрото с това на човека пред нея и се дръпна, за да продължи бягството си. Но преди това непознатият бе успял да се наведе към ухото й, да пошепне с тайнствена доверителност на немски:

— Братя, детето ми!

А след това той се засмя подире й, внасяйки в студения кабинет ведрото лъчезарие на своята младост.

Двамата братя удивително си приличаха, при все че отликите бяха много повече. Но не те се виждаха от пръв поглед.

— Какъв вятър те носи насам? — запита по-старият брат, който беше с цяла глава по-нисък от високия като баскетболист младеж.

— Никакъв. Ей тъй, рекох да те посетя на работната ти площадка.

— Казаха ми, че често си идвал в нашия институт.

— Идвам. Но повечето вечер, когато те няма.

— И какво правиш тука?

— Ами… станах морско свинче. За опити. В хипнопедията.

— Изглежда, нашата Държавна сигурност има доста свободно време. И какво учиш?

— Езици. И… разни други работи. При професор Желев.

— Езици ли? За какво са ти толкова езици? Та английският и френският ти още…

— Усещам в главата си доста празни пространства, братле, та рекох да ги позапълня. Но какви са тия нови научни методи при тебе? Да разплакваш младите си сътрудници, и то… предимно хубавите?

Докторът въпросително го изгледа:

— Плачеше ли германката?

— Плачеше, макар по всичко да личи, че не е от тия, дето лесно плачат. И Яна плачеше оттатък, докато вие тука заседавахте.

Стойко Велев се разположи с естествено изящните движения на спортист върху насрещния стол и преметна крак връз крак. Светлият му костюм, очертаваше могъщи плещи, а свежото, с изопната, гладка кожа лице на алпинист говореше за живот, изпълнен с напрежение и опасности, но воден винаги от един бодър и крепък дух.

— Кажи сега какво друго правиш, освен да разплакваш момичетата? — запита той весело.

— Предполагам, че Яна още изживява снощната история.

— А германчето?

— Стойко — рече намръщено брат му. — Времето ми е твърде малко, за да се занимавам с глупости.

— Все пак, така и така съм дошъл, можеш поне да ме поразведеш из твоето царство.

Витан го изгледа и се усмихна с тъжна ирония:

— Ех ти, братче мое мило! Пък аз си въобразих, че си дошъл заради мене. Какво има? Или е тайна?

Стойко се засмя:

— Напразно ме обвиняваш в липса на братска привързаност. Бъди спокоен, при вас няма нищо. Ей тъй, да поразгледам само. Защото другаде има, братле. Разшавали са се едни животинки, просто да се чудиш откъде са се взели! Удостоиха най-после и нас с високото внимание на научния шпионаж.

— Не ми е съвсем ясна тая работа. Та нищо от това, което се прави в науката, не остава скрито. Публикува се и е достояние на всички.

— Е да, нормалният мозък трудно го разбира. И все пак — крадат се патенти, пречи се в работата, единият гледа да изпревари другия. Това за капитализма е жизненоважно. Кой пръв ще произведе едно лекарство, кой ще го пусне по-евтино. А много по-евтино е, разбира се, да платиш на един-двама да откраднат резултатите от едно изследване, дори в полуготов вид, отколкото с години да плащаш на десетки учени за работа върху същото изследване, и така нататък. Но да вървим, за да не ти отнемам повече време!

— Чакай, чакай малко — спря го в нерешителност Витан. — Исках да се посъветвам с тебе. Знаеш, тука напоследък се появи един чужденец…

— Белмонт ли?

— Именно. Какво знаеш за него?

— Че се овърта около Яна.

— А нещо друго не знаеш ли? — рече Витан ядосано.

По-младият безгрижно се ухили:

— Е, ще ни се да знаем и повече, разбира се. Ти можеш ли да ни кажеш нещо?

— Не ми харесва този човек. Не съм забелязал нищо подозрително, но не мога да се отърва от чувството, че той крои нещо. Питам се дали това не е от тази вродена подозрителност към хората от другия свят…

— Или чистопробна ревност — допълни с намигване брат му.

Биохимикът се изчерви като гимназист.

— Остави шегите! Безпокоя се за Яна. Другото си е ваша работа. Той идва веднъж тука официално, после една вечер бяхме с Яна и Владо в ресторант и той дойде при нас. Прекалено любезен ми се вижда, за да бъде чист. А сега научих, че Яна е излизала един-два пъти с него. Видели са ги. Какво мислиш, щом си запознат със случая?

— Какво да мисля? Засега не ми е известно да крои нещо друго, освен да ти отнеме момичето. А в сърдечните работи нямам право да се намесвам, макар тя да ми харесва за снаха.

— Слушай! — възнегодува по-старият. — Аз казвал ли съм ти нещо за това? Отгде накъде…

— Един разузнавач със средна интелигентност, какъвто съм аз, не се нуждае от подобни излияния, за да разбере. А не забравяй, че аз тука упорито изучавам и новите методи на психоанализа.

— Съветвам те да ги прилагаш другаде! — рече сърдито биохимикът, но шеговитостта на по-младия му брат беше сърдечна и обичлива:

— Хайде, хайде! Мисля, че на Яна може да се има доверие. Да вървим!

Двамата излязоха в коридора и тръгнаха от стая в стая, от кабинет в кабинет, от лаборатория в лаборатория из всичките четири етажа, които обхващаха отделението по биохимия и биофизика с подчинения му, но полусамостоятелен поради своята новост и специфичност сектор за психофармакология. Стойко Велев бе помолил брат си да го представя на своите сътрудници, та да не се учудват, когато го виждат по-често тук.

— Имаш ли намерение да идваш по-често? — изненада се Витан.

— Много често не, но вероятно ще се налага. Трябва да ти доверя, че моите любителски занимания във вашата хипнопедия ми навлякоха специалната задача да организирам охраната на института ви. Не се плаши от думите! Малко предпазливост никому няма да навреди освен на тия, на които трябва да навреди. Ще поразгледам туй-онуй, пък после ще си поговорим. Но още отсега мога да ти кажа едно: никъде не видях дори една каса. Документациите си сигурно държите из чекмеджетата на бюрата. Това е недопустимо. Дори по-важните проби и препарати трябва да се държат на сигурно място. На Запад са въвели сега едни такива каси, които представляват цели лаборатории за секретни опити и за съхраняване на апаратура и препарати.

— Ти това го кажи на нашия Антонов — възрази насмешливо биохимикът. — Да видиш как ще ти отговори. Пари струва това, братко мой, много пари!

— Аз мисля, че нещичко може да се постигне на първо време и с известно преустройство в разпределението на лабораторната работа…

— Не си ли позволяваш много? Това все пак не е военен обект, та да се разпореждаш, както си искаш.

— Но ти сам признаваш, че има какво да се краде от вас. Тогава? Защо да не се направи така, че важните изследвания да се съсредоточават на едно място, а другите на друго? Помисли по това, пък аз ще се явя с някои свои предложения пред академика. Ще направя цялостен план, а ти можеш там вече да кажеш възраженията си…

Тоя разговор те водеха полугласно из дългите и празни коридори, в които сегиз-тогиз се мярваше само някоя забързана бяла престилка. А в стаите и в лабораториите по-младият Велев се преобразяваше в един безгрижен и наивно любопитен роднина, който съумяваше да развесели подчинените на брат си със своето мило невежество, да спечели симпатиите им с ведрата си спортна външност и игриво остроумие. Но Витан се изумяваше, щом излезеха навън, защото от кратките въпроси и забележки разбираше, че брат му въпреки нехайното си държание е съумял да забележи неща, които той не бе видял дори в двегодишното си пребиваване тук. И изпита лека гордост, примесена с болката, че тоя наблюдателен и остроаналитичен ум хаби способностите си за неща, които отдавна би трябвало да са изчезнали, от света.

Покрай една от лабораториите Витан Велев се поколеба, после решително отмина:

— Нали каза, че си идвал тука? Това е лабораторията на „Токсини и антитоксини“.

— Опасни токсини има там — засмя се брат му. — По-добре да не влизаме!

— Какво ти каза Яна? Говорихте ли за Владо?

— Не. Говорихме за германката. Тя била хубава мома бе!

По-големият брат не обичаше да води такива разговори и ускори крачките си. Бяха завършили вече обиколката и отново слизаха към първия етаж. Биохимикът отвори една врата недалеч от вратата на своя кабинет.

— И като последно — лабораторията, в която работя аз.

— Така да се каже, лична?

— Така да се каже, лична — потвърди Велев-старши. — И на моята работна група, разбира се. Гатева, да ви представя брат си. Той се позаинтересува да види къде работим.

Надежда Гатева нагряваше една епруветка над бунзеновия горител и трепна някак прекалено изненадано.

— Приятно ми е! — каза любезно гостът, но очите му я гледаха с пронизваща изпитателност.

После той отново се преобрази. Завъртя се като манекен в елегантния си костюм около шкафовете и дългите маси, затрупани със сложните плетеници на стъклени и електрически апаратури, пъхна дори носа си в едно голямо шише с амоняк, изпръхтя комично и тръгна към вратата, но там внезапно се обърна, а гласът му сякаш звънна като камък в стъклените прибори:

— А вие някога нали работехте в „Галенус“?

Гатева пребледня, ръката й, която държеше дървената щипка, силно затрепера. Епруветката се изплъзна от щипката, разля се на масата, търкулна се по нея и с трясък се разби на мозайката.

— Ах, простете! Припознал съм се навярно, простете! — рече Стойко с друг тон, по-приятелски, виновен, и излезе, преди жената да бе му отговорила нещо.

Витан я изгледа в недоумение — тя стоеше като окаменяла, с отпуснати ръце — и застигна брат си в коридора.

— Ти пък кога си бил в „Галенус“?

Влязоха отново в кабинета му и едва след като затвори вратата, Стойко отговори:

— Видиш ли, ако и тя бе си задала същия въпрос, нямаше да изтърве епруветката. Там е работата, че дори и технически, не е възможно да съм ходил в „Галенус“, след като не съм й връстник, а само на 30 години. Тази жена има ли достъп до твоите работи?

— Та как иначе? — Витан беше съвсем объркан. — Тя завежда лабораторията ми. Освен това ми е почти като личен, секретар.

— Може ли да разбира от всичките там ваши изследвания?

— Не от всичко, тя е повече изпълнител, а по образование е биолог. Но е много отракана жена, с голям лабораторен опит. Затова я ценя…

— А каквото не може да разбере, ще го разбере друг…

— Слушай, какво искаш да кажеш? — възмути се биохимикът. — Тази жена аз познавам от десет години. Лично я доведох от Пловдивския институт…

— Знаеше ли, че е работила някога в „Галенус“?

— Не ме интересуват досиетата, когато лично познавам човека, разбра ли! И да е работила там, какво от това? Прави й чест!

— Чакай де! Защо ми се караш? Може в случая наистина да е заговорила моята също така вродена подозрителност… — засмя се брат му, цитирайки неговия израз от предишния им разговор. — Все пак не ти ли се стори, че много странно се смути тази жена от въпроса ми? При това никой не мисли, че е беда да си работил в „Галенус“.

Зазумтя визофонът. Велев натисна копчето, но изображение не се получи. Оттатък не бяха пожелали или бяха забравили да се покажат. Само репродукторът изрече дрезгаво и някак задъхано:

— Доктор Велев, може ли да ме приемете?

— По-късно, Гатева — отвърна биохимикът, познал гласа, и озадачено се обърна към брат си, който се хилеше победоносно насреща му.

— Бързо е — затрепера гласът.

— Заповядайте, но… не съм сам.

— Добре, ще ви звънна пак.

Стойко Велев се изправи, щом брат му приключи разговора. Имаше някакво тържествуване в младата му, стройна и силна фигура:

— Аз ще изляза, а ти я приеми. Ще бъда при Сталев, в хипнопедията. И бъди внимателен с нея! Не я ругай, ако нещо те възмути. Надявам се, че ще оправдае доверието ти и моите предположения.

— Чакай де! — спря го Витан съвсем сконфузен; такива житейски неразбории не само не бяха по вкуса му, но го и разстройваха. — Какво още исках да те питам? Пфу, целият ми ден отиде по дяволите! Ах, да! Слушай, сериозно се безпокоя за Яна. Мислех, че е влюбена във Владо, а сега тоя чужденец… Съвсем се обърках!

— Питай вашия кибернетичен мозък.

— Престани с шегите най-после! Изобщо се чудя как можа да стигнеш до майорски чин с тая твоя несериозност!

— Това не е несериозност, братко, а винаги добро настроение. Най-ефикасният стимулатор на живота е доброто настроение. Но щом не искаш да питаш кибернетиката, питай тогава Яна! Нали сте приятели! За мен обаче сега е по-важно да разбера какво иска да ти каже Гатева. Пък и народът, ако трябваше да избира, сигурно ще предпочете да ти бъде отмъкнато момичето вместо някой от твоите стимулатори, катализатори, индикатори и прочие там…

В този миг на вратата се почука. Беше Яна Загорова и майорът рече игриво:

— За вълчицата говорим, а тя… в кошарата. — Видя гневното лице на момичето и добави: — Сега вече агнето ще бъде изядено. Добър апетит!

Визофонът отново звънна.

— Доктор Велев…

— Още не съм, Гатева — издума с досада Велев към празния екран. — Ще ви извикам.

— Добре, аз… — гласът беше пълен с тревога и нетърпение.

Двамата при вратата бяха разменили тихо няколко реплики, но Велев видя, че майорът му даде някакъв подканящ знак с очите си и че се готви да излезе. Каза несигурно:

— Стойко, няма ли да останеш? — и очевидно му се искаше да не бъде в този миг насаме с девойката.

Майорът предизвикателно се олюля на дългите си крака и извади една скъпа табакера; поднесе я към момичето с шеговита галантност, защото знаеше, че то не пуши. Яна само още повече смръщи лице. Присъствието на майора, изглежда, й пречеше да каже за какво бе дошла, но понеже и двамата я гледаха в очакване, тя рече:

— Вис, Белмонт те поздравява и иска да се видите. Тия дни ще си заминава.

— Затова ли си така весела? — запита Стойко. — А не каза ли кога ще дойде пак?

— Ти професионално ли се интересуваш? Не се учудвам, че твоите, разузнавачи имат същото удивително чувство за такт. Навират се на човека в очите, като че ли ти казват: гледай ме и внимавай, аз съм от Държавна сигурност!

— Швейцарецът ли ти ги показа? — позасмя се добродушно над язвителността й майорът.

— И той да е, какво от това?

— Нищо, разбира се. Но какво би казала, ако аз те уверя с честната си дума, че не е имало никакви разузнавачи?

— Не те разбирам — наостри се момичето.

— Какво би помислила за човек, който твърди, че го следят, а всъщност не го следят? Искаш ли да ти помогна? Вариантите са три: първо, психическа болест, мания за преследване и така нататък; второ, обикновено припознаване, недоразумение, подозрителност на човек от Запада към социалистическите порядки, които той не познава; и, трето, човекът е имал някакъв интерес да се представи за наблюдаван.

Момичето беше слисано:

— Но ти… ти можеш ли да дадеш такава честна дума?

— Мога, Янче — отвърна майорът и през цялото време досега лицето му не бе изразявало толкова напрегната сериозност. — Та помисли по това! А пък аз ще си вървя, да не ти развалям повече настроението.

Той още веднъж присви очи към брат си, с което му напомняше за уговорката и го подканяше да бърза, махна с ръка за поздрав и излезе.

Яна пристъпи решително към бюрото. Беше си възвърнала прежната наостреност:

— Поръчал си на Елза… Не мога да го направя в такъв срок.

Сега вече от доктор Витан Велев би могло да се вземе модел за паметник на служебната официалност:

— Причини? Срокът е реален.

— Причини… лични!

— Какъв срок предлагаш?

— Не знам — отвърна момичето, стъписано от ледената стена, изпречила се отпреде му.

— Тогава аз като съавтор имам право да го извърша сам или да го възложа на друг. Възнамерявам да включа в колектива и Елза Крьогер.

Яна се сви, сякаш бяха я ударили.

— Вис, защо е това?

— Загорова, тоя въпрос отправи най-напред към себе си! А ако той засяга само работата над хелиомицина, мога да изтъкна, че след като ти го предаде в разпореждане на отделението, задълженията ми на завеждащ налагат да осигурявам строгото и ритмично изпълнение на графика за изследвания. И че според мен при тая натовареност се нуждаем поне още от един човек за лабораторните опити.

— Вис, моля те…

— Какви са ти възраженията? — попита той със студена настойчивост.

Момичето въздъхна съкрушено:

— Прави, каквото искаш!

— Не, аз не мога да правя, каквото си искам. И никой не може това. Ние носим отговорност пред хората и…

Тя го гледаше с очи, които пламтяха от унижение, но навярно си спомни, че през многото години приятелство с този човек тя не бе забелязала нито веднъж той да е унижавал някого, че суровата му взискателност е била винаги насочена с по-голяма сила към самия него, че никога не е давал превес на личното над дълга, че и сега той сигурно не иска да я унижава, а само да й помогне да преодолее онова, с което бе дошла. И тя още веднъж въздъхна:

— Лесно ти е на тебе!

Той разкриви устни в нещо, което трябваше да означава усмивка:

— Лесно ми е, Яна. Но ти все пак не ми завиждай!

Тя усети в гласа му отново протегнатата приятелска ръка и се разкри:

— Не те разбирам защо постъпи така жестоко с Владко? В такъв момент, когато той най-много се нуждае от твоята помощ…

Велев щеше да я прекъсне с нещо по-остро, но успя да го потисне:

— Яна, науката не е детска градина, не е и място, където трябва да се съобразяваме с пубертетните фантазии и настроения на някого си. В нея се води най-жестоката битка между хората в условията на цивилизацията. Битка за истината. А разкриването на една заблуда е винаги жестоко…

— Вис, ти сигурен ли си, че е заблуда? — почти извика момичето, ала не като увереност, а по-скоро като зов за помощ — Та нали ние самите, целият наш институт, целият наш строй се е заел да промени човека! Та нима последните общи теории за полето не са до идиотизъм чудати? Нима не се сблъскваме всеки ден с едно крушение на старите представи! Дори в нашия хелиомицин с неговата загадъчна и като че ли противоестествена любов към слънцето! А кой може да предвиди какво би станало с човешката психика, ако се премахне страхът? Психиатрите не са забелязали досега при лечението с обливон да се нарушават контролните функции на съзнанието. Тогава? Значи трябва да се изпробва, да се проучи!… Ах, как бих желала понякога да не се страхувам толкова!… Мисля, че ние сме учени и нямаме право да мистифицираме човешката психика до някаква висша даденост. Защо искаш като папата, който забрани на Петручи да прави опитите с човешкия ембрион…

— Яна — прекъсна я строго Велев, — аз не съм папа и затова мога да ти изложа сега не по-малко чисто научни възражения от тия, които ти така страстно изповяда. Тук не се касае за права, науката има най-неограничените права от всички видове човешка дейност. Става дума за оценката на онова, което Владимир иска да премахне. То не е физиологично или не е само физиологично и затова не може да бъде премахвано от физиологията. Ако е нужно, ще го премахне онова, което го е създало. В края на краищата има си закони в научната методология, нали! Можеш ли да решиш едно уравнение с неопределени величини със средствата на аритметиката? Физиологията е само аритметика в науката за човека, Яна. Това такива като Владо така и не искат да разберат. А парадоксалното знаеш ли кое е? Че ако премахнем страха у нашия приятел, той пръв ще се откаже от откритието си. Да, да, убеден съм в това! Страхът именно го кара да се залавя за него като удавник за сламка. Страхът, че около него непрекъснато се правят големи открития, шумят имена, а времето си минава, а той… Не един учен е погубил този страх, като го е тикал прибързано в задънена улица!

— Вис, не ти разрешавам да говориш така! Та той ни е най-близкият приятел!

— Именно! И всичко това го разбра дори Стойко, а ти… ти нали си учен? Аз не познавам жените, но може би нещо наистина ви пречи да разсъждавате поне логично.

Момичето се изпъна уязвено и дълго не отговори, стиснало устни, стиснало клепачи, стиснало юмручета. После всичко у него омекна и то рече с горчивина:

— Е да, ти никога не си виждал в мен жената. И сигурно затова не успя да ме направиш учен. Довиждане!

— Чакай! — рипна от стола си Велев, пребледнял и разтреперан.

Яна се обърна, но в очакването й имаше само една хладна враждебност.

— Исках… исках още нещо… Не ти ли се струва, че ми дължиш и едно обяснение за отношенията си с този швейцарец?

— Дължа?

— Да, дължиш! Мисля, че като приятел имам правото да искам такова обяснение.

— Има неща, които стоят извън границите на приятелските права и задължения, доктор Велев. Не мислете, че съм забравила всичко това, което направихте за мене и моето семейство, но…

— Яна! — прекъсна я той почти освирепял, после изведнъж се прегърби, като че ли се смали от някаква огромна тежест, а лицето му остаря до неузнаваемост. — Прощавай! Нямам право да те питам. Нито като приятел, нито… Такъв аз отдавна вече не съм. — Гласът му се пречупи, стана дрезгав, когато промълви: — Но като мъж, който те обича, аз имам правото да знам…

— Вис! — извика момичето поразено, с разширени сякаш от ужас очи и се отпусна на близкия стол, захлупи лице в дланите си.

— Да, така е… — продължи Велев вече по-уверено, превърнал се отново в предишния едновременно и добър, и строг, нетърпящ около себе си никакви неясности учен. — И ти нямаше никога да го научиш, ако не се страхувах за теб. Но то… то, разбира се, не те задължава с нищо. Освен ако все още има в теб приятелски чувства, да ми помогнеш да го преодолея.

Той млъкна, а тя седеше превита на стола и само от време на време някаква силна тръпка красноречиво разтърсваше крехките й рамене.

— Какво ти е, Яна? — запита той след малко, защото мълчанието беше непоносимо.

Тя вдигна глава, отпусна ръце, изправи се в някакво почти сомнамбулно състояние. Прошепна:

— Нищо. Нищо, Вис. Трябва само да ми простиш.

И залитайки, сякаш внезапно ослепяла, тръгна към вратата.

— Яна! — викна той подире й и това беше вече гласът на ръководителя Витан Велев. — Трябва още да знаеш, че не се отказвам от задълженията си към теб и семейството ти и че никога няма да позволя да вършиш глупости с този съмнителен чужденец!

— Няма — отвърна тя гърбом, като да се касаеше за нещо съвсем без значение. — Не се бой, Вис! Няма.

— Край! — каза си той полугласно и с енергична стъпка се отправи към стенния гардероб, в който се намираше мивката. Наплиска лицето си със студена вода, разтърка го с длани до почервеняване, измърмори в хавлиената кърпа. — Краят, който отдавна трябваше да дойде.

После отиде до прозореца, отвори го, направи кратко дихателно упражнение, като вдишваше дълбоко и силно. И мислеше, защото в гърдите му бе зинала някаква огромна празнота, от която като от кратера на отдавна загаснал вулкан лъхаше сковаващ студ: „Какво е това? Може би мястото, където се е спотайвала надеждата въпреки доводите на разума? Да, сега там е празно! Край! Сигурно в това празно място ще веят още много бури и ще шибат още много огнени дъждове, но…“ Той се върна към бюрото, натисна копчето на визофона, като едновременно с това движение изрече за последен път „Край!“ и сякаш успя с него да изключи тия си мисли. Рече спокойно и любезно към стъкленото екранче:

— Гатева, извинете, че ви забавих! Готов съм да ви изслушам.

Жената влезе в кабинета му, носена от напора на едно голямо вълнение, което вече видимо отминаваше. Изглежда, дългото чакане бе й помогнало да се овладее. Велев я посрещна, хвана я под ръка, заведе я до стола, тя оправи почти несъзнателно бялата касинка над посивелите си коси, мъчително въздъхна. Той рече с мека загриженост, почти гальовно:

— Кажете сега какво ви измъчва! Знаете, че ние с вас след толкова години можем напълно да се доверяваме един на друг.

— Да, доктор Велев, да, само на вас мога да го кажа. Но ще трябва да ви разкажа всичко отначало. Само така ще разберете…

В избелелите й от възрастта очи бликнаха сълзи, потекоха по измъченото й лице, застиваха между бръчките му. Но бяха леки сълзи, светли, като кротък дъждец след стихнала буря.

6

Надежда Гатева беше от онези жени, чиято младост е цъфтяла самотно и безплодно, а върху лицата им сега сивеят увехналите багри на късната сушава есен. Една скрита дълбоко печал прозираше винаги под нейната равна, малко педантична деловитост, която отдавна бе й спечелила името на извънредно ценен помощник за всеки научен колектив. Още преди десетина години Миладов и Велев бяха оценили нейната сръчност, акуратност, големия й опит в лабораторната работа, добрите й познания по биология и химия и тя бе една от първите, която влезе в новооснования институт като началник на лаборатория в отделението по биохимия. От академика до последния новопостъпил младши научен сътрудник всички се отнасяха към нея с уважение заради нейната услужливост, заради беззаветната й отдаденост в работата. Но в характера й преобладаваше преданата покорност и като че ли нежелание за самостоятелност, което й бе попречило навярно да влезе в редиците на изследователите, караше я да си остава само един отличен изпълнител на чужди замисли. Тя като че ли нямаше друг живот извън лабораторията, като че ли не живееше с други интереси освен интересите на Велевия научен колектив. Ала както умееше да печели доверието на хората, с които работеше, така не умееше или не желаеше сама да им се доверява, оставаше си докрай мълчалива и затворена в себе си.

Мъжете видимо също така отдавна бяха престанали да заемат място в живота на Надежда Гатева и затова д-р Велев много се учуди, когато преди десетина дни по телефона се обади мъжки глас, който предизвика дълбоко смущение у неговата помощничка. Гатева беше поела слушалката от ръката на своя началник, спокойно и хладно както винаги при служебен разговор, а след това изведнъж беше пребледняла…

— Здравей, Надя! Хари се обажда — каза й слушалката. Гатева бе промълвила е отпаднал глас:

— Да… Какво има?

— Слушай, ела моля те утре или вдругиден у дома. Много е важно. Трябва да уредим една стара сметка, за да сме си спокойни. Към шест ела, в края на приемните ми часове. Чакай, запиши си…

— Няма да дойда! — беше го прекъснала Гатева, почти яростно затръшвайки телефона.

Зае се отново с приборите и препаратите, но с разсеяност, каквато никой не познаваше у нея и която озадачи Велев. Той прояви тактичност и само след десетина минути напусна лабораторията, за да остави възрастната жена насаме с нейните вълнения.

Но и след два дни странната тревога не изчезна от очите и пръстите на Надежда Гатева. Дори беше се засилила.

Този ден Гатева излезе малко по-рано от другите и много по-рано от обикновено, защото имаше навика да остава в лабораторията до тъмно, сякаш не й се разделяше с нея, пък и честолюбивата й акуратност не й позволяваше да остави нещо недовършено или неприбрано. По пътя тя се отби в близката пощенска станция и поиска телефонния указател. Прелиства бързо и нервно изпокъсаните му страници, докато намери търсения адрес. А след това трамваят я отнесе в квартала към централната гара. Изкачи крадешком стълбището и се спря задъхана и разколебана пред стъклената табелка с надпис „Д-р Захари Джонгов — гинеколог“. Вратата беше открехната. В неприветливата чакалня имаше две млади, скромно облечени жени. Гатева седна до тях и наведе глава, сякаш се боеше да не я познаят. Лекарят, пълен мъж, с посивели коси и самодоволно лице, излезе, но навярно не я забеляза, защото покани една от пациентките. После прие и другата, изпрати я, заключи външната врата все така, без да дава знак, че е познал посетителката си, и едва тогава пристъпи към нея усмихнат и с протегната ръка:

— Здравей, Надя! Не знаеш как се радвам да те видя отново!…

— За какво съм ти? — попита сухо жената, минавайки пред него в кабинета му, също така тъмен и неприветлив като чакалнята, обзаведен с много стара апаратура, която имаше вид на нечиста.

— Чакай де, чакай да се видим, да ти се порадвам…

— Остаряхме за радостите — каза сурово Гатева.

Охраненото лице на лекаря се натъжи:

— Наистина! Ех, тези времена! Колко човешки сърца, колко щастия разбиха!

— Остави времената на мира! Те с нищо не са ни виновни. Аз бързам… — И тя демонстративно погледна часовника си.

— Изглежда, не ти е приятно да ме виждаш след толкова години…

— Не са ми приятни лицемерните сантименталности.

— Добре тогава. Щом пък толкова бързаш…

Лекарят измъкна чекмеджето на бюрото, отвори една малка желязна касетка и вдигна от нея пачка синьо-зелени банкноти.

— Това е за тебе, Надя — каза той весело.

Тя пребледня:

— Какви са тези пари?

— Твои са. Изпращат ги от нашата фирма. Поздравяват сърдечно своите бивши сътрудници и се извиняват, че краят на войната и настъпилите политически промени са им пречели да уредят толкова години сметките си. С това смятат всичко за ликвидирано и с прискърбие съобщават, че са принудени да се откажат от своето сътрудничество с приятелите си в България. А пък ние не съжаляваме, нали? — засмя се той, след като беше произнесъл дългата тирада, сякаш цитираше официално търговско писмо, и сложи парите в полата й. — Двеста лева са и вярвам, че ще ти бъдат добре дошли.

— Няма да взема тези пари — заяви рязко Гатева.

— Но защо? Те са с честен труд спечелени. Не бъди глупава! И подпиши, моля те, тая разписка. Знаеш, че немците държат на отчетността…

— Не!

Гатева вдигна парите от скута си и стана решително, но когато протегна ръка, за да ги остави на бюрото, внезапно се почука и преди лекарят да отговори, вътрешната врата, която водеше вероятно към жилището, се отвори. Влезе един снажен мъж на средна възраст, чието лице говореше за самочувствието на аристократ, и Гатева едва смогна да пъхне пачката в джоба на шлифера си.

— Хари… О, пардон! — обърна се той към жената. — Мислех, че си свършил прегледите.

— Свърших ги — отвърна лекарят, като че ли зарадван от внезапното посещение. — Това е една моя стара позната. Да ви представя! Наде, това е д-р Валери Жаклинов — произнесе той с особено натъртване името на посетителя.

Гатева трябваше да пусне омачканите банкноти, да извади ръка от джоба.

— Още по-хубаво! — каза новодошлият, след като галантно бе й целунал ръка. — Исках да те поканя да вечеряме заедно, а сега се радвам, че мога да поканя и двама ви с твоята симпатична приятелка.

— Не мога, чакат ме — издума бързо жената и тръгна към чакалнята, забравила дори да кимне на новия си познат. Джонгов извика:

— Наде, само да сваля престилката. Ще те изпроводим.

— Няма нужда — отвърна тя все така нелюбезно.

— Добре тогава. Аз пак ще те потърся. Да свършим онази работа…

— Утре ще дойда — каза тя с мрачна твърдост.

Но на улицата залитна като пияна и неколкократно се блъсна в редките пешеходци, които бързаха под ситния дъждец. Уличните лампи караха тънката мрежа на дъжда да трепти с луминесцентните отблясъци на неона. Гатева закопча шлифера си, вдигна яка и бръкна в джобовете му. Ръката й докосна парите и тя простена изплашено:

— Боже мой, как взех тези пари? Какво се случи?

Тя си даде сметка, че трябваше да ги скрие от внезапния посетител, който бе се появил по някакъв съдбоносен начин като че ли нарочно тъкмо в този миг. А може би той наистина да бе се явил нарочно? И тя помисли с пронизваща тревога: „Боже мой, боже мой, пак ли започва!“ Хари каза, че с това приключвало, но може ли да му се вярва? Той някога бе я измамил, та сега ли ще я щади! Не, както и да стои работата, още утре ще му върне парите. Никога, никога вече не трябва да има нещо общо с този човек! Нали беше се зарекла? Защо пак се изплаши, защо пак…

Беше се запознала с д-р Захари Джонгов преди много, много години, когато постъпи като млада лаборантка в „Галенус“, единственото тогава у нас малко предприятие за лекарства. Джонгов, току-що завърнал се от Германия млад лекар, покори сърцето й с доброто възпитание, с културата си, с мечтите си, които той умееше да разкрива по един твърде красив начин. И то му отговори с взаимност, запламтяло в оная обич, която може би само веднъж се ражда в живота на човека. Много месеци щастието й цъфтеше буйно, непомрачавано от нищо, така че Гатева повярва в неговата истинност и всецяло се покори на своя любим. Но после той някак твърде бързо се промени. Веднъж й поиска да му даде производствената рецепта за приготовляването на едно новоусвоено оригинално лекарство, с което „Галенус“ се готвеше да демонстрира на международния пазар своята зрелост и самостоятелност. Лекарството се основаваше на новооткрит в някои български билки алкалоид. Джонгов я моли, упрекваше я, че не го обича истински, и накрая успя да я склони да наруши служебния си дълг, без тя да разбере за какво му бе необходимо това. Няколко дена по-късно той й купи твърде скъпа рокля и беше нежен към нея като никога. Но за работата във фабриката продължи упорито да се интересува. По-късно започна да й дава от време на време пари, които тя отказваше да приеме, но той отново се позоваваше на тяхната любов, отново я молеше и заплашваше. Веднъж тя по-решително му поиска обяснение. Цялата работа й миришеше на шпионаж. А той се изсмя над думите й и я прегърна:

— Глупаче си ми ти! Шпионаж! Това е най-обикновена търговска сделка. И не мисли, че ти си единствената в „Галенус“, която дава някому такива сведения. Пък някои правят и по-лоши неща. Защо все не успявате да произведете липогетона, а? А колко стотици лекари бойкотират българските лекарства и предписват срещу известно възнаграждение от съответните фирми само специалитетите на „Байер“ или „Шиноин“ или на английските и швейцарските фирми! Ти сама знаеш, че не вървят нашите лекарства, че сте пред фалит, че само кредитите ви крепят да не загинете…

— Но това е подло и антипатриотично! — възмути се Надежда.

— А патриотично и честно ли е да наливаме горките пациенти с български боклуци?

— Не са боклуци! — опита тя да защити честта на фабриката, в която работеше. — Аз не искам да се занимавам с такива мръсотии, пък както щеш ги наричай!

— Не ставай дете! — той беше омекнал и навярно пак щеше да моли и да се позовава на любовта им. — От това ние можем да имаме само полза. Нима мислиш, че бих могъл без това да отворя някога частна практика? Почти всички бедни момчета като мене са успели само благодарение на помощта от големите фирми. Как ще остана в София с моя идеализъм и липса на връзки? Или предпочиташ да бъда селски лекар в някоя мръсна общинска амбулатория? А ти какво ще работиш там? Значи, ще трябва да се разделим! А мечтаем да се оженим, да живеем добре… Още много й говори той за тяхното бъдещо щастие, за съвместната им научна кариера, за някакви обещания, които му били дадени, да бъде изведен един ден от малка България, да получи работа в чужбина… и Гатева отстъпи, защото любовта беше я направила послушна, безволева, страхлива.

След време Джонгов я накара да подпише някакви разписки за парите, които й беше давал и продължаваше да й дава сегиз-тогиз, а тя ги влагаше в книжка за основа на бъдещото им семейство. Колкото и дребни да били сумите, германците искали да ги отчита. Скоро след това той отвори частен кабинет и практиката му необяснимо бързо нарасна. Изглежда, бе съумял да намери най-после нужните връзки с другите лекари, които да му изпращат пациентки. Ала за женитба престана да говори. И през 1943 год. неочаквано й заяви, че трябвало да се разделят. Беше се съвсем променил, самостоятелността и материалното благополучие бяха го превърнали във властен и безцеремонен човек, който вече не се унижаваше да дава дори обяснения за постъпките си. А и тя не му ги поиска, окаменяла в своята гордост. Но това за нея беше удар, който сломи живота й.

И ето, че пак беше я потърсил! Тя го мразеше, ненавиждаше го от дън душа. Какво ще иска от нея? Оцелелият и станал по-мощен по време на войната концерн се интересува навярно от работите в института. Да, сега действително има какво да се краде, какво да се шпионира. Но сега ще му приседне! И тя този път нямаше да се хване отново на въдицата! Боже мой, как всичко беше забравено! Как всичко мръсно като че ли бе изчезнало около нея, как разцъфтя животът, как всяка година бе имала за какво да се радва — ту нов завод за антибиотици, ту нов голям химически или фармакологически институт, всеки ден нови препарати, които прославяха българската наука, в сравнение с което благородните напъни на някогашната малка „Галенус“ изглеждаха трогателно смешни! А как бе изпълнил цялото й същество с мечти и доволство този нов институт на Миладов, поставил си една почти фантастична по своите размери и красота задача! Не, никога вече предателства и гадости! Трябваше само да се отърве от тези мръсни пари, които лежаха в джоба й. Да му ги изпрати по пощата? Но подлецът можеше да задържи поканата като документ за връзките й с него. Не, на ръка ще му ги даде, ще му ги хвърли в очите и ще го заплаши с милицията, ако не престане…

С това решение тя позвъни на другия ден по същото време на Джонгов. Нямаше никой. Поразходи се из улиците, затвърдявайки у себе си своето решение и ожесточение, и след един час отново се върна, ала вратата пред нея си оставаше няма и безучастна към тревогата й. Когато излезе от кооперацията и сви в първата пресечка, объркана от неуспеха си, изведнъж почувствува, че някой бе тръгнал след нея. Обърна се внезапно, за да го изненада, и видя да се приближава с бързи крачки човекът, който вчера бе станал причина да сложи несъзнателно злокобните пари в джоба си. Не успя да си спомни името му, ала благородната му външност и хубавите дрехи вдъхваха доверие.

— Добър вечер, другарко Гатева — поздрави той и любезно се поклони, а тя с изострената си чувствителност забеляза, че Хари навярно след нейното излизане е назовал името й; пред нея не беше го казал. — Вие сигурно сте ходили у нашия общ приятел? И аз го търсих, но напразно. Ако имате намерение да го почакате, бих ви направил компания.

— Не, ще си отивам — отряза го тя. Старомодната му галантност я подразни, защото тя отдавна бе свикнала на откритите колегиално сърдечни отношения между хората в института.

— Тогава ще ви придружа съвсем малко. Струва ми се, че вие търсите Джонгов, за да подпишете разписката, нали?

Гатева, изтръпнала, се закова на тротоара.

— Не бива да се безпокоите за това — продължи той невъзмутимо и като че ли насмешливо. — Не е чак толкова важно. Аз бях свидетел, когато получихте парите, и винаги мога да го удостоверя. Но да не стоим така, защото прави впечатление на хората!

— Мерзавци! — изхлипа жената.

Мъжът се огледа, после галантно се наведе над нея, ала сниженият му глас прозвуча рязко и грубо:

— Моля, без обиди! Това, струва ми се, би могъл да го каже някой и за вас. Познаваме се не от вчера.

Гатева наведе глава, прехапа устни, запита сломено:

— Какво искате от мен? — защото съзна, че той има право.

— О, нищо особено! — позасмя се той тихо и отново се върна към своята спокойна учтивост. — Една съвсем дребна работа, която няма да ви костува повече от петнайсетина минути. Просто състава на стимулаторите, както и съотношението на комбинацията им.

— Не! — извика Гатева.

— Е, е, защо е тая категоричност? — възкликна шеговито той. — Добре, няма да настоявам. Сигурно си имате важни причини за това. Казаха ми, че ги чувствувате едва ли не като свои. Тогава ще ви помоля за друго. Нещо съвсем безопасно. Имате там някои млади колежки като Яна Загорова или германката Елза Крьогер. Тия момичета много ми харесват. Простете за откровеността, но така е. Иска ми се на всяка цена да се запозная с тях. Вие, значи, ще ме похвалите пред тях като добър свой познат, като сериозен кандидат за женитба и ще ни запознаете някъде. После вече няма да ви досаждам…

— Никога! — едва не изкрещя жената. — Чувате ли, никога! — Една остра мисъл бе я ударила в главата: те искат да хванат момичетата в капана си, както бяха хванали нея преди години, да разсипят живота им. — Ще ви издам на милицията, ако не ме оставите на мира и ако само закачите момичетата!

— По-кротко, по-кротко! — рече мъжът. — Това няма да бъде изгодно за вас, защото и у Джонгов, пък и у мен ще се намерят разписки, които носят вашия подпис. Впрочем за вчерашната сума също имаме разписка, така че няма защо да безпокоите приятеля си Джонгов. — Той извади от портфейла си някакво листче с машинописен текст, под който тя видя своя подпис. — Познахте ли го? Същият е както на някогашните разписки. Гатева се прекърши, простена:

— Боже мой, каква подлост!

— Вие ни принуждавате, госпожо. Значи се разбрахме, нали? Помислете по какъв начин ще ме запознаете в най-скоро време със Загорова и германката, а аз ще ви потърся тия дни. Сега няма повече да ви дотягам. Но помнете едно: парите, които получихте вчера, съвсем не са от старата германска фирма, а от място, което нашата Държавна сигурност никак не обича и не прощава за такива неща. Довиждане, другарко Гатева!

И той бързо се отдалечи в обратна посока.

Но даденият от него срок изтече, без той да бе се обадил и без Гатева да беше споменала и думица за него на своите млади колежки, решила да упорствува докрай пред шантажа, дори с цената на една окончателна саможертва. Не бяха я потърсили и до този миг, в който тя през сълзите на облекчението разказваше тази история на своя началник Витан Велев.

7

Старият прислужник в дисекционната се изкашля предпазливо и предупредително зад гърба му.

— Свършвам, бай Сандо — рече Зенгинов. — Можеш да прибираш.

Старецът беше влязъл с кофа в ръка. Бързо и сръчно, но като че ли с някаква ожесточеност Владимир затвори черепа, над който работеше, заши кожата с няколко бода на челото и слепоочията, изправи се с неволна въздишка. В ярката светлина на рефлектора, която унищожаваше всички сенки по дисекционната маса и около нея, лицето му приличаше на гипсова маска.

— И от къщи ви търсиха — мърмореше бай Сандо. — Работи, викам, работи. Сичките вече си отидоха, само аз и той сме тука.

Зенгинов не го слушаше. Погледна ръчния си часовник, тръгна към чешмата, ала насред път се върна и помогна на прислужника да приберат трупа в хранилището. После свали ръкавиците и дълго, със старанието на многогодишния навик ми ръцете си. Но не изпитваше никакво удоволствие от това, нито усещането на оная сякаш свещенодействена тържественост, с която го изпълваше миенето преди операцията или след успешното й приключване, вливайки в мускулите му нови сили дори ако те бяха изтощени до краен предел от многочасовото стоене край операционната маса. Защото тия мускули той тренираше редовно с упражнения в дисекционната, както тренира спортистът, решил да спечели или запази шампионската титла.

Ала сега умората не изчезваше. От дълго време вече не изчезваше и Владимир съзнаваше, че тя не идва от мускулите, а от онова, което неврохирурзите и физиолозите не наричаха както обикновените хора душа. А тъкмо сега не биваше да бъде уморен, тъкмо сега, когато целият свят се е изправил враждебно насреща му. Е, Витан, разбира се, не е целият свят! Но когато си вярвал в един човек повече, отколкото дори в себе си, когато си го обичал като по-стар брат, когато си се прекланял пред огромната му ерудиция, пред острата му като скалпел правдива мисъл, пред суровото му, но неизчерпаемо човеколюбие, за тебе той може да бъде и целият свят. Или поне крушението на една съдбовна илюзия, на най-хубавото доверие в човека. Защото как иначе ще приемеш злобата, с която той се е нахвърлил върху тебе? Да, именно злоба! Мигновено припламнала и неовладяна завист ли беше това? Пред Яна ли поиска да го унижи? Той е влюбен в нея съвсем очевидно, но с какво му преча аз?

Унесен в такива горчиви и неотслабващи в своята ожесточеност разсъждения, Зенгинов влезе в асансьора, издигна се до втория етаж на клиниката и тръгна към кабинета си, като се питаше какво още биха могли да си кажат с Витан, който неколкократно беше го търсил след случилото се. Но той не прие разговора. И защо да го приема? Познаваше добре приятеля си, за да бъде сигурен, че няма да отстъпи от изказаното веднъж мнение, че пак ще му натрапва своята сектантска вразумителност.

Владимир забърка в джобовете си за ключа и разкриви лице от досада, защото от съседната стая излезе д-р Кайтазов, партийният секретар на клиниката. Зенгинов отбягваше да го среща, беше убеден, че винаги любезният, общителен и демонстриращ една необикновена сърдечност негов колега е всъщност неискрен и се държи така, принуден от партийния си пост. А той не понасяше такива, както презрително ги наричаше, масовици.

Сега Кайтазов се приближи, преди той да бе успял да пъхне ключа в бравата.

— Как сте, колега? От дисекционната ли идвате? Асистентите се оплакват, че не оставяте за тях вече годен препарат и студентите нямали над какво да се упражняват.

— Вашата грижа за човека и върху труповете ли се простира? — сряза го Зенгинов.

Кайтазов помръкна, примига смутено, понечи да отмине, но се спря и каза натъжено:

— Защо реагирате така на една обикновена шега? Несправедлив сте към мен, доктор Зенгинов, съвсем несправедлив. Аз ви уважавам и ценя. Зная, че тайно правите някакви опити и имах желанието да ви помогна. С друго може би не, но бих могъл да ви издействувам по-добри условия за работа, а вие…

— Благодаря, нямам нужда от нищо! — рече грубо Владимир, отвори най-после вратата, напипа ключа за осветлението.

— Ще ви кажа само още едно. Не мислете, че нямам достойнство и честолюбие и че не ми струва нищо да преодолявам понякога личните си чувства, та да осъществявам нашата партийна политика спрямо такива като вас.

Кайтазов изрече това бързо и някак умолително, след което се отдалечи. Стъпките му отекнаха глухо в полутъмния коридор и Владимир прекъсна тъжния им звук, като блъсна вратата зад себе си. Едновременно с това нещо в него остро го укори: „Защо наруга човека? Нищо не ти е сторил и винаги е бил само любезен с теб. А има власт и наистина би могъл да помогне“. Но Зенгинов се възпротиви, защото бе настроен да се съпротивлява против всичко. Глупости, ще помогне! Щом един Витан се отнесе така към идеята за опити върху хора, какво остава за разните там височайши комисии, които трябва да дадат разрешението! Знаел за опитите! Откъде ще знае? Витан му е казал, разбира се! Представям си го — така и така, колега, погрижи се, моля те, по партийному за нашия човек. И бъди внимателен, защото… „Ще го вземат дяволите!“ — изруга Владимир полугласно и хвърли престилката от себе си. Но тя не успя да улучи стола, към който беше отпратена, падна на земята. Той отиде да я вдигне, защото не обичаше безпорядъка, и тогава звънна телефонът. Беше майка му.

— Пациенти ли? Слушай, мамо, обясни на тия пациенти, че в България има предостатъчно болници и поликлиники и че аз също имам в клиниката приемни часове за консултации. Не ме чакайте и за вечеря!

— Янка е тука — добави някак колебливо майка му. — Отдавна чака. Имала нещо важно да ти каже…

— Зает съм. Друг път — отвърна той и затвори.

Но погледът му остана върху легналата на мястото си безгласна вече слушалка, сякаш я питаше: Какво иска повече това момиче? Добре, ще й се да ми съчувствува, да ми изрази своята признателност… Е, добре, разбрах го, стига вече! В края на краищата всичко може да омръзне на човека!

И той отклони погледа си, но сега пък видя гипсовия учебен мозък, който стоеше върху бюрото повече за украшение и за подтик на мисълта. Светлината на лампата блестеше върху матовобялата глеч на набраздената му повърхност. Тънки сини и червени линийки показваха мрежата на кръвоносните съдове. И тая гипсова топка сякаш се хилеше насмешливо с бърните на двете си полукълба. А той стисна клепачи, за да не вижда една друга такава, но нелишена от тайнствеността си сиво-бяла и жива пихтиеста топка.

Беше преди пет-шест месеца, когато той ликуващо се домогваше до своето откритие. Майката на Яна неочаквано заболя. Главоболие, говорни смущения, недовиждане. А после, както трябваше и да се предположи, парализа на дясната страна. Трябваше да я приеме в отделението си. Диагнозата беше единодушна — тумор и наплив на кръв в мозъка отляво. Но всичко красноречиво говореше, че туморът е или много надълбоко, или злокачествен. Консултът единодушно заключи, че операцията е излишна, смъртта — неминуема. Тогава Яна дълго плака и дълго се моли да извърши операцията. Въпреки всичко! Уверяваше го, че се е примирила със загубата, заклеваше го поне заради нея да направи последния колкото и безнадежден да е опит. А Владимир все още не беше равнодушен към момичето, само заради Витан се въздържаше да не посегне лекомислено към свежата й хубост. И отстъпи, поласкан от безкрайното й доверие, окрилен от сляпата й вяра в неговите способности и замаян от собствените си дотогавашни успехи, които бяха го направили твърде самонадеян.

Отвори лявата страна на черепа с присъщата си енергична самоувереност, макар локализацията на заболяването да беше само приблизителна. Но щом сряза мозъчната обвивка, вероятно под натиска на тумора мозъкът ненадейно изхвръкна през направения отвор. Не за пръв път му се случваше такова нещо, ала за пръв път ръцете му изведнъж се схванаха. Беше ги сковал един необясним внезапен страх. Може би защото никога друг път не бе оперирал близък човек, не бе поемал такава отговорност пред някого за живота му. Обзе го желанието да смъкне маската от лицето, която сега го задушаваше, изстисквайки едри капки студена пот на челото му, и да побегне. Мислеше за Яна, мислеше за тоя загадъчен център на страха в хипоталамуса на своя собствен мозък. И само втренчените погледи на асистиращите го върнаха към действителността. С нечовешки усилия застави ръцете си да работят, заповядвайки им: не на масата, не бива да умре на масата! Почти безсъзнателно почисти повърхностния кръвоизлив, с последно напрежение на волята прибра мозъка и внимателно затвори ципата. Беше се отказал да търси тумора. И защо трябваше да го търси? Все едно, не можеше да стигне до него. Пък и да успееше, заключението е, че е злокачествен. Нима трябваше заради една безнадеждна работа да загуби репутацията си на хирург, който досега не е имал смъртен случай? Кой му даваше право да проиграва доверието на хората, преди да е постигнал онова, което е толкова близко?

В коридора пред операционната го чакаше Яна. Някой беше й дал бяла престилка, за да легализира престоя й там, и мъничкото й личице безпомощно се губеше сред общата студена белота.

— Операцията излезе успешна — излъга той по правилата на лекарския дълг отчуждено, почти враждебно. — Но не бива да се надяваме. Майка ти е стара, организмът й е изтощен…

И затвори вратата на своя кабинет под носа на момичето, за да се тръшне на стола и да проседи там няколко часа отмалял, притиснал глава в изстиналите си длани. От това състояние го изтръгна анестезаторът, надникнал в кабинета, защото не бе получил отговор на почукването си.

— Д-р Зенгинов, защо на мен ми се стори — рече той предпазливо, — че туморът все пак може би е доброкачествен? И плитък? Този натиск и после…

Владимир го изгледа с невиждащи очи, сетне скочи в безразсъдна ярост:

— Вън, вън, говедо! И не си пъхай носа, дето не ти е работа!

Но щом яростта премина, щом съзнанието му се проясни, в него сякаш се заби тази дума — натискът! Натискът, който както никога го изплаши, който плашеше всички млади неврохирурзи, сблъскващи се за пръв път с него, пред който той някога не се изплаши и си спечели с това славата на бъдещо светило в неврохирургията. Тази дума остана в съзнанието му, пулсираше и се издуваше там и растеше като тумор…

А в състоянието на болната още на другия ден настъпи слабо подобрение. Сигурно отварянето на черепа и почистването на кръвоизлива бе облекчило вътрешния натиск върху мозъчните центрове. Но това беше също и окончателното потвърждение, че туморът е доброкачествен. И Владимир намери потвърждение, че туморът е доброкачествен. И Владимир намери сили веднага да отиде при проф. Добрев да го помоли за втора операция.

— Не мога — отговори той на въпроса на професора, защо сам не я извърши; откакто беше станал хирург, не бе произнасял тия две опозоряващи думички.

Професорът събра студентите и специализантите в голямата операционна, където те можаха да наблюдават всичко върху телевизионния екран на отсрещната стена, и с артистична лекота проведе трудната операция. След месец болната бе изписана напълно оздравяла.

Яна не научи, че е правена повторна операция, и Владимир не можа да възвърне предишното си отношение към нея. Лъчезарната преданост в по детски доверчивите й очи, лъжата, застанала между двамата, и негодуванието му, че девойката именно бе станала причината той да изгуби своята професионална увереност, да си спомня позорния страх край операционната маса, го накараха да отбягва оставането насаме с нея, изпълваше го с нелепо раздразнение, което той едва успяваше да обуздава…

Тогава, когато той напусна разярен дома на Велев, съзнавайки, че приятелството им окончателно е рухнало, девойката бе го застигнала по стълбите, за да го увери, че стои на негова страна, че споделя мечтите и замислите му. Но Владимир, безогледен в своята уязвена гордост, беше я отблъснал.

— Яна — каза й той, — аз разбирам добрите ти чувства към мен и съм ти благодарен за тях. Макар… да не ги заслужавам. Но ти се лъжеш. Познавам те много добре. Ти си възпитаница на Витан, той те е учил да мислиш и ти не можеш да не мислиш като него. Затова не се насилвай да кърпиш онова, което окончателно вече е скъсано!

И скочи в колата си, за да не гледа сълзите на момичето. Но Яна продължи да го търси по телефона, да обсажда дома му с настойчивост, която го караше да се крие, за да не й отговори грубо, защото още повече бе се озлобил спрямо нея.

Ето и сега! Искаше му се да се прибере, да си легне по-рано, да вземе някакво приспивателно и да спи, да спи, веднъж да се наспи като хората. Вместо това пак трябваше да търси някакво убежище, докато Яна си отиде.

Владимир се облече, постоя по навик пред огледалото, увери се в своята годност да се покаже сред хората, напръска се обилно с одеколонния пулверизатор, който стоеше винаги пълен над мивката, за да прогонва евентуалните миризми на дисекционната, и напусна клиниката. Беше оставил колата си на ремонт и сега инстинктивно се зарадва, че това му дава възможността да поскита из вечерните улици, да развее малко мъката си в прохладния и влажен въздух. През деня беше валяло и лятото сякаш още веднъж показваше, че не иска така бързо да настъпи, че предпочита да спази астрономическите срокове.

Той вървеше и се стараеше да не мисли, но мислеше за много неща едновременно — и то за това, че напразно оскърби Кайтазов, и за пациентите, които чрез разни ходатайства се добираха до дома му и към които той също несправедливо грубо се отнасяше; в края на краищата хората не бяха виновни за убеждението си, че като дойдат у дома му, като му оставят мизерните си левчета, той би им казал нещо повече от това, което ще им каже безплатно в консултационния кабинет на клиниката. А мнозина от тях и искрено, без дребните човешки хитрувания, търсеха мнението му, привлечени от неговата бързо нарастваща слава на добър специалист. Мислеше още отпуснато и вяло, че би могъл да направи опита си и скришом, без знанието на пациента. И също така отпуснато и вяло отхвърляше тази мисъл: не, такъв опит не можеше да остане скрит най-малкото от очите на ревнивите асистенти. А ако се явят усложнения? Ще има обследвания, съд, затвор, край на всичко…

Той неволно си представи това, изтръпна и за пръв път се огледа, сякаш да види дали вече не идват да го арестуват! Забеляза, че безцелните му лутаници са го извели по силата на навика на малката уличка, където се намираше любимият му ресторант. Сети се, че все пак трябва да вечеря нещо, и се отправи към осветения от неоновия надпис вход, пред който стояха няколко автомобила. Между тях беше и огромният кадилак на швейцареца. Това го разколеба за миг, но той пак си спомни, че Яна е у дома му, че навярно още дълго ще бъбри с майка му в кухнята, и влезе.

Посрещна го обичайната благородна тишина и лъскавият смокинг на официанта. Без да надникне за приятели, както правеше обикновено, в другите салони, Зенгинов седна на първата свободна маса, запали цигара и с лаконична решимост поръча на сервитьора:

— Двойна ракия и салата!

Изпи я бързо, жадно, сякаш очакваше от нея спасение, а когато посегна за втората донесена му чаша, видя пред себе хи усмихнатото лице на Жан Белмонт.

— А, господин докторе, какво става с вас? — попита швейцарецът.

Владимир мълчаливо посочи съседния стол. Нямаше настроение за любезности и церемонии, пък с швейцареца бяха се почти сприятелили по време на честите им срещи в този ресторант.

— Вечерях, пък още не ми се спи. Ех, ергенски неволи! — забърбори чужденецът в своя си галантно-неангажирващ маниер. — А вие, драги докторе, защо онази вечер пренебрегнахте компанията ми?

— Не бяхте сам — отвърна намусено Владимир.

— Бях с вашата добра приятелка Яна. Я… на! Хубаво име! Много хубаво име! Ако един ден се случи да имам дъщеря, може би ще я кръстя така. Да, Яна! Чудесно момиче е тази ваша приятелка. Ние се виждахме един-два пъти. Но тогава вие напразно така… Тя пожела да дойдем тук и на мен ми се стори, че беше заради вас.

— Излъгали сте се — рече Владимир почти неучтиво, поднасяйки чашата към устните си. Не беше се и докоснал до салатата.

— Какво става с вас, доктор Зенгинов? — повтори загрижено въпроса си швейцарецът. — Неуспешна операция или любовни мъки?

— Грижи.

— Грижи се във вино удавят — издекламира Белмонт. — Наскоро една весела компания ми пя такава една българска песен. Хайде, оставете това смъртоносно питие и да преминем към прекрасното българско вино!

Той кимна на сервитьора и поръча с тона на познавач една бутилка „Тракийско слънце“.

Владимир забрави, че не беше вечерял, и невъздържано почна да поглъща тръпчиво-сладкото, леденостудено питие.

— Не така, драги докторе! Истинският приятел на виното не пие така… — опита се да го спре чужденецът. — Много ли ви е тежко? Не бих ли могъл да помогна с нещо, с приятелски съвет макар?

Но двете ракии и виното, с които младият хирург обилно бе полял разстроените си нерви, бяха извършили вече своето. Главата му се замая. Той усети в гърдите си една хладна и весела дързост. Прииска му се да говори дълго и разпалено, да убеждава, да побеждава. И нямаше вече какво да го възпре.

Белмонт го слушаше с една странна маска на лицето си, нарисувана със смесените багри на жив интерес, лека снизходителност и някаква чудновата предпазливост, която го караше да поглежда сегиз-тогиз около себе си, сякаш се боеше и други да не чуят тайната на тоя пийнал българин. А когато Владимир замълча, отново и внезапно затворил се в себе си, той се обади с привичната си напарфюмирана екзалтация:

— Удивително! Гениално! Само това откритие е достатъчно да ви направи световна знаменитост! Не, вие, българите, просто ми взехте ума! Толкова таланти! А това, което сте замислили, драги докторе, е велико. Представям си Западът, освободен от страха пред сянката на комунизма, комунистите, освободени от страха пред коварството на империализма! Ех, това би било свят, за който и най-запалените хуманисти сигурно не биха посмели да мечтаят! А защо да не е възможно, доктор Зенгинов? Ако не сега, утре, ако не вие, то други, стотици, хиляди учени ще работят върху откритието ви, ще изяснят всичките му аспекти и все ще открият някакво средство бързо, евтино и безболезнено да неутрализират тоя център…

Владимир болезнено разкриви устни:

— Да, но някои хора не разбират това. Смятат, че е антинаучно, че е безполезно и дори вредно. А най-лошото е, че това са хора, в които съм вярвал.

— Наистина мнозина са смятали за вредно да се твърди, че земята не е център на вселената, драги докторе. Лошото е, че тези хора винаги имат властта да изгорят човека, както направиха това с Джордано Бруно. Но вие не се отчайвайте!

— Как да не се отчаеш? Щом у най-близките си не намираш съчувствие, кой друг ще те разбере, кой ще ти съдействува? — рече с болка Зенгинов. — Аз не искам да правя революции, най-лесното е да публикувам откритието си и да се кланям на публиката. Друго средство освен ножа аз нямам. Пак ще имат последната дума психофармаколозите, химиците, физиолозите… Но нима нямам елементарното право да направя опита върху човек? Аз и не искам повече…

— Разбирам — кимна загрижено Белмонт. — Така е и у нас, на Запад. Учените са значително по-добре заплатени, отколкото у вас, простете за твърдението ми, но такива са моите наблюдения! Ала това не по-малко им ограничава свободата. Капиталистите плащат само за открития, които им носят полза. В това отношение вие сте значително по-добре с държавната подкрепа, която имате. Но пък… ах, този колективен метод! Нали? Имам впечатлението, че не се дава на отделния човек да изпъкне достатъчно. Вие имате такива прекрасни учени, а кой знае нещо за тях освен малцината специалисти? Виж, ако си например тъкач и изтъчеш повече платове или шофьор, извървял повече километри, тогава и ордени, и снимки на вестниците…

Може би, защото не го слушаше, Владимир кимна в потвърждение, едва ли бе забравил, че не една негова снимка бе излизала в популярните списания и вестници, че в не един репортаж се споменаваше името му, свързано с някоя сложна операция. А чужденецът продължаваше да бърбори с приятния си глас:

— Ех, ако бяхте в Швейцария! Такива условия щях да ви осигуря! Там имам сега и власт, и средства. Но… моят приятелски съвет е смело да продължите работата си. Нали знаете, кучетата си лаят, а керванът си върви. И в най-скоро време трябва да направите опит върху човек с неповредена психика. Ще се радвам, ако чуя нещичко за успешните ви резултати…

— Но как? — прекъсна го ядосано и полуучудено Владимир. — Нали това именно ви казвах досега? Никой няма да ми разреши такъв опит.

— Ха! — възкликна пресилено швейцарецът, сякаш едва сега бе разбрал за какво става дума. — Нима не ви се дава такава възможност?

— Че у вас разрешено ли е да се правят такива опасни опити?

Белмонт се позасмя с показно превъзходство:

— У нас винаги може да се намери начинът. В някои страни например на осъдените на смърт за криминални деяния може да се направи предложението да се предоставят за научни опити. В такива случаи смъртните присъди се отменят и… кандидатите естествено са достатъчно. Кой не би предпочел да остане жив, па макар като материал за изследване?

— Да, чувал съм — въздъхна Зенгинов и вдигна глава, защото сервитьорът носеше върху една хромирана чинийка непоисканата сметка. Околните маси бяха се опразнили. — Да си вървим ли вече, Данчо? Кога стана толкова късно? А аз така и не вечерях! Нищо, не съм гладен — продължи на френски, оставяйки небрежно една банкнота в чинийката. — Така е, доктор Белмонт. Благодаря ви за съчувствието, но както виждате, не може да ми се помогне. А вие сте официално лице в научните среди и ми се струва, че бих могъл да разчитам на вашата дискретност, нали? Поне докато направя публикацията.

Той беше изтрезнял и имаше в стомаха си усещането за празнота и блудкавост.

— О, естествено! Аз високо ценя вашето доверие — увери го разпалено швейцарецът.

Излязоха навън, изпратени от любезните поклони на официанта, посрещнати от хладния поздрав на вятъра. По небето отново бяха се сплъстили грамадни черни облаци, пак бе преваляло, защото асфалтът лъщеше като мастило. Белмонт загрижено огледа празната улица.

— Ако знаех, че ще ви срещна и толкова ще се забавим, нямаше да освободя колата си. Да повикаме ли такси?

— Ще вървя пеша. Да се поразведря — рече Владимир и припряно се сбогува; съжаляваше, загдето бе се разприказвал толкова, макар в неколкократните си срещи из заведенията да бяха се посприятелили с този чужденец и той да имаше добро мнение за него.

Тръгнаха в противоположни посоки. Швейцарецът измина няколко пресечки и излезе на близкия площад, където го чакаше гълъбовосивият кадилак.

8

От тъмния вход на кооперацията, в която живееше д-р Владимир Зенгинов, изплува една малка тънка фигурка. Владимир я позна, но не можеше, пък и като че ли не биваше вече да избяга.

— Здравей! Чаках те… — каза Яна.

Владимир вдигна неволно поглед към горните етажи на сградата. Всички прозорци бяха тъмни и той разбра, че Яна отдавна стои на улицата. Запита:

— Защо така късно бе, момиче? Толкова ли е важно?

— Би ли ме изпратил? Наистина стана много късно! Но като няма вече друг начин да се говори с теб?

— Янче, повярвай ми, страшно много работа…

— Не лъжи, Владо! — извика тя, а решителността й сякаш бе отвеяна от вятъра, който настървено ги блъскаше в гърдите. Сега тя повече молеше. — Не те чаках, за да ме лъжеш. Искам да разбера най-после какво става с теб. Защо всъщност ти така…

— Нищо не става с мен! — грубо я прекъсна той. — Само ми е дотегнало от разни партийни секретари, агитатори и доброжелатели. Не знам Витан ли ви праща?

— Владко, аз… не за това — разтрепера се гласчето на Яна. — Аз… за нашето приятелство. Нима то трябва да бъде погубено? След толкова години? Това приятелство, в което бяхме вложили нашите сърца, което бяхме споили с най-хубавите си мечти?…

— Остави сантименталностите! Поостаряхме вече за тях.

— Добре, няма! Но аз съм убедена, че ти още държиш на нашето приятелство, пък дори да не вярваш в сантименталната му страна. И затова те питам: трябва ли то да загине заради някакви спорове, в които именно се ражда истината, които са нещо обикновено в живота ни на научни работници?

Зенгинов вдигна ръка, сякаш поиска да спре вятъра пред себе си:

— Какви научни спорове? Аз бях готов да споря и щях да споря. Както винаги сме спорили. А той какво направи? Отговаря ми с речи. С даскалски нравоучения. Изкара ме невежа, политически слепец и какво ли не. — Той мрачно се изсмя, изпъна се и влезе в осанката си на хирург. — Не ме ли нарече едва ли не враг на човечеството? Мене, чиито мускули и чиито клетки в мозъка, откакто съм почнал да мисля, работят за тоя човек! Не, това не мога да му простя!

— Значи… край? — запита Яна беззвучно.

Владимир рязко се извърна към нея, но последната дума като че ли бе го смутила:

— Така изглежда. Не знам. Не, ние пак ще се срещнем с него. Ще имаме още един разговор! Тогава, когато ще му тропна под носа резултатите от работата си.

Те повървяха известно време мълчаливи, борейки се с напора на вятъра и може би със себе си.

— А аз? Аз къде ще остана? — продума Яна, посъбрала най-после малките остатъци от предишната си решителност. — Или съм била само някакъв придатък, един незначителен придатък на вашите отношения?

— Ще избираш — отвърна той с тон, който говореше, че му е безразлично кого ще избере.

— Аз… много мислех. Говорих и с него — рече тя боязливо. — Струва ми се, че той има известно право, но…

Владимир се спря на тротоара, издума сурово:

— Тогава изборът ти е направен и няма какво повече да разискваме!

— Владко! — извика момичето. — Аз пак… не за това! Аз…

— Как е майка ти? Има ли някакви промени? — прекъсна я той с показно равнодушие и дълго щрака със запалката, докато успя да издебне една мигновена почивка на вятъра и да запали цигарата си.

Момичето не отговори. Вървеше до него, сгушило се в тънкото си шлиферче, и изглеждаше съвсем премръзнало. А по едно време се обади все така с поглед в мокрия черен тротоар и с някаква много дълбоко затаена, но все пак доловима тревога зад изкуствената игривост на гласа:

— Може ли да те помоля за един, така да се каже, последен приятелски съвет? Какво мислиш за Белмонт? Ние напоследък се сближихме и… струва ми се… Добре, ще ти кажа: разбрахме, че не сме си чужди един на друг.

Владимир смукна дълбоко от цигарата, после с един замах я захвърли, наведе се, обгърна раменете на момичето нежно, съчувствено.

— Янче, радвам се много, защото е хубаво нещо да обича човек. Аз имам само най-добри впечатления от него. Но… — той се поколеба, ала прямотата му надделя. — И не бих искал да засягам чувствата ти. Но все пак той е чужденец и при това от Запада. Други хора са те, не знам как после… Не искам да кажа, разбира се, че не би могъл да ти бъде другар, но… Дявол да го вземе! — избухна внезапно Зенгинов. — Толкова ли не се намери един българин за тебе! Аз винаги съм мислил, че Витан например… Ето, такъв като него рядко човек среща в живота си!…

Момичето потрепера и бурно освободи раменете си. Рече:

— Благодаря! Не е нужно повече… няма нужда да ме изпращаш повече. Лека нощ!

И неочаквано побягна, така че Владимир я загуби от погледа си, преди да се бе опомнил. Тъмнината на улицата и вятърът — мокър, отблъскващо хладен — бяха я погълнали.

А тя тичаше срещу вятъра и може би той изсушаваше или възпираше сълзите, които после бликнаха толкова буйно от очите й, когато тя, прекосявайки кварталната градинка, се спря да поеме дъх. Седна на една пейка, захлупи лице в дланите си за втори път през този ден и заплака на глас високо, неудържимо, като мъничко момиченце. И плака, докато нечия ръка се сложи предпазливо покровителствено на рамото й.

— Защо плачете, другарко? Какво се е случило?

Тя сепнато вдигна глава и срещна участливия поглед на две млади кръгли очи под сянката на униформена фуражка. Отвърна предрезгавяло:

— Благодаря, другарю! Тук милицията с нищо не може да помогне.

— Сърдечни мъки сигурно? — каза милиционерът. — Е, там не се мешаме. Ще минат, няма защо толкова да им плачете. Но на пейката не трябва да седите, щото е мокра и ще настинете. Хайде, прощавайте!

Той вдигна ръка към козирката си и очевидно още му се щеше да поразговаря, но после ботушите му меко проскърцаха в пясъка, отнасяйки го в самотната разходка из нощните улици.

— Ще мине, разбира се. Глупачка такава! — изхлипа момичето в полусмях, полуплач и стана от пейката.

А пътьом обърса с ръкав очите си.

9

Полковникът каза:

— Майор Велев, аз ви предложих за награждаване.

Върху младежкото лице на майора се люшна сянката на едно смущение, после то отново си възвърна своето ведро спокойствие. И той рече също тъй официално:

— Предполагам, другарю полковник, че това сте направили единствено заради командирското правило да не се оставя нищо ненаказано и нищо непохвалено. Но ако тая педагогическа мярка е насочена само към мен…

— Сядай! — засмя се полковникът. — Без да изучавам разните твои парапсихологии, знам какво ще кажеш. Не се сърди! Първо, работата, която свършихме, никак не е малка, второ, това — за командирското правило — е вярно и, трето, може и на мен да ми се е приискала една наградичка. Не бъди, значи, егоист, а помисли и за началниците си! Като предлагам тебе, генералът ще си каже: а бе полковникът предлага майора, ама чакай аз пък него да предложа… Нали знаеш, колкото по-добри подчинени има един началник, толкова по-добър изглежда и той.

Майор Велев беше се отпуснал в едно от креслата и гледаше развеселен своя началник, който шеташе около бюрото си с усърдието на домакиня — вадеше чашки за кафе и коняк, кутия шоколадови бонбони, бутилка от петзвездното жълтеникаво питие и нареждаше всичко върху масичката пред своя подчинен.

— Шефе — каза Велев, защото те от дълги години работеха заедно, бяха близки приятели и държеха официалностите само за случаите, когато те действително се налагаха или пък когато можеха да се пошегуват с тях, — мисля, че след като сме само двамата, спокойно можем вместо награда да си ударим по едно шамарче.

— Сладко ли го искаш? — запита през рамо полковникът; той тъкмо отмерваше в електрическото джезве порциите захар и не изтърва повода за закачливото двусмислие; изправи се, въздъхна комично. — Слушай бе, кибернетичний Шерлок Холмсе, защо забравяш елементарните закони на теорията на информацията? И бързаш като муле пред майка си? Да ти ги припомня ли? Първо, времето на реакцията е пропорционално на временните интервали на постъпващата информация. Второ, ако количеството на постъпващата информация за единица време е по-голямо от пропускащата способност на канала, то възниква така наречената ненадеждност в приемането на сигнала, увеличава се вероятността от грешки. Трето…

Полковникът обичаше да изброява и се сърдеше, когато му пречат да изреди докрай всичките хрумнали му точки, но Стойко Велев все пак го прекъсна:

— Трето, шефе, кафето ще изкипи и ще го изтървем, както изтървахме Жаклинов.

Полковникът панически се обърна към джезвето, а Велев продължи да нарежда към гърба му:

— Четвърто, също знам всичко, каквото се каниш да ми кажеш, но знам също така, че ти се ще да се самоутешаваме. Да ти докажа ли? Сега създават мрежата, сега вербуват нови хора, сега съставят плановете за действие. В такъв момент всяка организация е по-уязвима, отколкото ако я оставим да се доизгради, да добие опит. Затова трябваше да ударим веднага. И… ударихме. И ще ни дадат орденчета за разкриването и обезвредяването на голяма шпионска мрежа, за залавянето на двайсет и осем врагове на народа, за това, че разкъсахме мрежата, а не видяхме дори и сянката на паяка, който я плете, ами изловихме само мушиците, дето сами са се заплели в нея…

— Слушай, момчето ми! — рече полковникът, а лицето му беше станало начумерено и загрижено. Но това не му попречи да започне пак да брои — навик, който навярно му помагаше да слага в ред собствените си мисли. — Първо, излезе, че се касае само за търговски и научен шпионаж, значи не е толкова съдбоносно. Второ, това беше за нас нещо съвсем ново и в тая първа схватка ние добихме опит, а те, като видяха, че пипаме здраво, ще си подвият опашките за известно време.

— Само не ми давай пример сега и от теорията на игрите! — рече насмешливо Велев, улучвайки една от слабостите на своя началник.

— Добре, няма — съгласи се добродушно полковникът. — Трето, спестихме на половината от тия двайсет и осем възможността действително да станат престъпници и на още много добри хорица неприятностите от шантажи, заплахи и така нататък. Впрочем аз бих ти дал орден и само за случая с Гатева. Ако бяхме я арестували, щом Джонгов ни връчи разписките, щяхме да погубим жената. Знаеш какво означава за един чувствителен човек да бъде арестуван, па макар и да докаже после невинността си. Знаеш го де, та нали едва я убедихме да се върне на работа в института. Та така… Кое беше четвъртото?…

Велев моментално използува паузата:

— Жаклинов също не е паякът, защото иначе не би се показал пред още незавербувани напълно хора и загубата му не е фатална.

— Да, именно! Слушай, ама ти наистина ли си научил да четеш мислите на хората? Неприятно занятие, трябва да ти кажа. Ще ти забраня да ходиш при Желев! Както и да е. По-важното е как Жаклинов е надушил за удара ни, макар да не изглежда умен…

— Иначе не би си сложил такъв глупав псевдоним. И освен това не може да не го открием и не може той да не ни заведе при истинския паяк. Достатъчно е да следим Яна Загорова и Елза Крьогер, за които той все някога пак ще се заинтересува…

Това Стойко Велев изрече на един дъх и полковникът скърши една гримаса, сякаш е захапал лимон:

— Ставаш направо досаден с тия твои парапсихологии!

Майорът весело се засмя, вдигна чашката си:

— Остави парапсихологията на мира, шефе! След като работим толкова години заедно, задължително е да можем да си отгатваме мислите. Да се чукнем за Жаклинов! Наздраве!

Отпиха по глътка от коняка и майорът добави:

— Сега аз ще си мисля за това, за което съм дошъл, а ти ще ми кажеш своето пето. По този начин ще се увериш, че също можеш да четеш мислите ми, без да си учил при професор Желев.

— Хитрец! — засмя се полковникът. — Наистина е време да ми заемаш мястото, пък аз да ида в пенсия. Та… петото е, драги мой, че аз пак няма да ти позволя да се залавяш с швейцареца. Премислих всичките ти доводи. Дори и филологическите ти хипотези, че името му е също псевдоним, защото било пък — много обикновено. Но… поведението му до този миг е безупречно, а алибито, с което идва — съвършено. Дай боже всекиму такова алиби. Или е наистина наш доброжелател, или е толкова умен и хитър и такъв превъзходен артист, какъвто ние с тебе не сме срещали. А и в двата случая рискът за нас е прекалено голям. В единия случай бихме го обидили, в другия — ще му дадем козове в ръцете да ни направи дипломатически скандал. Той идва като представител на международна организация, културна и… забележи! аполитична на вид. Такъв скандал може да ни направи, че да гръмне цялата световна преса. Но над всичко стои недостатъчната основателност на мотивите ти. Вярно, логически те са правилни, но това е такава студена кибернетична логика, че въз основа на нея: всеки трети чужденец, който пристига в България, може да бъде арестуван още от границата. Затова ще оставим човека, да си замине по живо — по здраво и ще му кажем пак да заповяда.

— Шефе, да минем още веднъж по пътя на логиката! — помоли майорът. — Ако той е главният, когото търсим, той ще се държи и действува точно така, както се държи и действува досега. Изграждането на мрежата е започнало отдавна, всичко е вървяло благополучно, защо му е нужно да идва? Естествено, за лични впечатления, и то повече от обектите за шпиониране, отколкото от самата мрежа, за която той си получава информация и там. С една дума: за стратегическото проучване, а не за действие. Затова и нямаме никакви сигнали за негов, допир с мрежата. От друга страна, ако той има все пак нещо да извърши или да предаде, ще го направи в последните дни преди заминаването си и, разбира се, не лично, не пряко. Затова аз бях против да избързаме с удара. Ти твърдеше, че така ще се доберем до него, ако той е свързан с тая история, а аз ти доказах, че няма да се доберем. И ти го доказах. Разбира се, аз също съм убеден, че и Жаклинов няма да ни каже повече от това, което ни казаха другите, че не той е каналът към него. Но то е, понеже Белмонт е наистина умен. Досега по моему е извършил една-единствена грешка — шегата, която си е направил със Загорова за агентите. Но отгде да знае човекът, че случайно ще научим за нея? Не мога да го тълкувам като предупреждение да не го закачаме, както го тълкуваш ти, за да не ни направи скандал, защото няма какво да му даде повод да мисли, че именно чрез Загорова то ще стигне до нас. Предполагам, че е искал просто нея да изпита. Виж ме, значи, аз съм опасен и дори любовта с мене е опасна. Така е, където се намесват жените, винаги мъжете правят грешки.

Той се поусмихна, загледан в гъстата черна течност на кафето, сякаш тя криеше загадката.

— Ти си ерген, ама грешки още не си правил — обади се с бащинско добродушие полковникът.

— Бъди спокоен, ще ги направя — отзова се веднага Велев, но в реакцията имаше повече загриженост, отколкото шеговитост. — Дай да използуваме тия два дни до заминаването му! Както се казва, сега или никога! Аз не мисля, че можем много да очакваме, защото ударът, който нанесохме, го е направил още по-предпазлив. Той положително ще се откаже да предприема каквото и да било, ако предварително е имал някакво намерение. За да не провали окончателно работата и себе си. Но в подобни случаи не действува само умът, аз разчитам повече на нервите. Такъв удар не може да не разстрои нервите на човека и да не го накара да извърши нещо прибързано.

— Не! — отсече полковникът и се изправи от мястото си, отиде без нужда до бюрото, върна се, запали цигара. — Ти, драги ми Стойко, одеве отгатна, че се готвех да ти споменавам теорията на игрите, но аз все пак ще ти я спомена. Точно по нея ти си изграждаш логически една противодействуваща система, един противник, умен, достоен за тебе, с когото ти се ще да поиграеш. Но, както ти казах, тая игра е опасна повече за нас, отколкото за него. Той си има дипломатически имунитет човекът, а ние с тебе ще изхвърчим като тапа от шампанско, ако стане нещо. Впрочем генералът е на същото мнение.

— Ще поема цялата отговорност.

— Аз пък не искам да я поемаш. Ще ми бъде мъчно да те пенсионирвам преди себе си, синчето ми. Но какво все пак ти се ще да направиш през тия два дена?

— Ще се позанимая с шофьора му.

— С шофьора? — полковникът се замисли и мисли доста дълго, после рече колебливо. — С шофьора. Да, разбирам. Но… само с него, чуваш ли!

Майорът рипна от мястото си засиял, с протегната за ентусиазирано ръкостискане ръка.

— Ако направиш някоя беля, ще те изям заедно с ордена, дето ще ти го дадат, така да знаеш! — заплаши го полковникът и не пое ръката му. — Впрочем твоята е лесна. И да те уволним, брат ти ще те назначи при своите там кибернетици, ами аз къде ще отида? А! — сети се той все в порядъка на своята полушеговита строгост: — Та ти още не си ми представил доклада за охраната на института пък искаш с други работи да се занимаваш!

— Всичко е наред! — отвърна с весело нетърпение майорът. — Тия дни го имаш. Бяха ме уплашили. Антонов бил бюрократ, нямало да позволява, пари нямало да даде, а той се запали като юноша, който за пръв път чете криминален роман. Всъщност това потвърждава и склонността му към бюрокрация, де. Уж е учен, пък дай му само да администрирва, да преустройва служби, да разпорежда, да проявява бдителност. Та доста смело използувам тая негова слабост и той ми върши главната работа. Не по-зле, отколкото бих я свършил аз самият.

— Добре — рече делово полковникът, поглеждайки часовника си. — Някакви нужди във връзка с шофьора?

— Една кола, западна марка. Предпочитам мерцедес в незабележим цвят, от тия, дето в София ги има най-много. И дипломатически номер.

— Това с дипломатическия номер не е твърде оригинално — намръщи се полковникът. — На Запад отдавна го практикуват.

— Знам. И все пак то си има място в логическата ми схема. Повече от веднъж няма да го използувам.

— Дръж ме непрекъснато в течение на нещата. Понеже ще действуваш сам. Не ти разрешавам помощници. Повече хора, повече бели могат да направят. Върви, пък дано наистина не си си играл само с един въображаем противник!

— Ще бъде жестоко! — позасмя се майорът. — Току виж, подал съм както Гатева заявление за оставка.

— Хайде, изпарявай се! — прегърна го през раменете началникът му и го поведе към вратата. — Не си само ти в тая служба, я! Знаеш ли какъв огромен доклад имам да представям!

10

На другата сутрин една кремава шкодичка от двуместните спортни коли, които младите хора у нас предпочитат заради тяхната пъргавина и скорост, се носеше подир огромния блестящ кадилак, който, изглежда, мъчно обуздаваше своите двеста и четиридесет коня по широкия, но задръстен от множество коли булевард. Стойко Велев, облечен в хубав полуофициален костюм, седеше зад кормилото на шкодата, нехайно пъхнал цигара в устата. Но цигарата не беше запалена, за да не пречи на мисълта му. В такива моменти той имаше навика да изговаря мислите си полугладно, сякаш разговаряше с кормилото:

— Хитро момче си, хитро… Веднага ме забеляза. А може и да не си ме забелязал, но не, чувството не ме лъже, никога не ме е лъгало. А добре се преструваш, трябва да ти се признае. И къде отиваме сега? По тоя булевард може да се излезе и извън града, а това няма да те представи добре в моите очи, приятелю. Има си хас да отиваш просто в сервиза, дето е… Но това лъскаво чудовище никак няма вид да се нуждае от поправки. Доколкото разбирам от коли… Чудесно е все пак, че тук знаците не дават да се завива ни вляво, ни вдясно! Е, е, бъди справедлив! Знаеш колко ругаят другите шофьори такива улици. Това, че на тебе ти е изгодно онзи отпред да знае, че си принуден да караш в същата посока, не ти дава правото да злорадствуваш… Я, ама ти наистина отиваш в сервиза, пък аз се влача подире ти като последния глупак!

Кръглите, големи като чинии стопсветлини на кадилака припламнаха, той намали скорост и се отби в асфалтовата алея, която правеше широка дъга към хангарите на голямата авторемонтна работилница.

— Даа, какво пък! — каза Велев на кормилото. — И ние не сме ходили отдавнаш на поправки.

Но шкодата увеличи скоростта си и профуча край входа, на асфалтовата алея. При първата пресечка тя сви вдясно, въпреки че ъгловият знак категорично забраняваше това, и се изгуби в лабиринта на множество къси улички с еднопосочно движение, като се задъхваше от нетърпение и страх да не би да я видят усърдните служители на КАТ. А след десетина минути един сив мерцедес, от ония, за които казват, че имали благороден миши цвят, влезе в залата на авторемонтната работилница с безцеремонността на дипломатическата си неприкосновеност. Стойко Велев, прибавил към полуофициалния си костюм и едни очила с леко затъмнени стъкла, които променяха до неузнаваемост младежки свежото му лице, придавайки му интелектуалната вглъбеност на човека „от кариерата“, слезе от мерцедеса и се огледа. Кадилакът бе се заврял чак в дъното на залата, предната му врата беше отворена и се виждаше наведеният в нея гръб на някакъв мъж.

— Какво обичате?

Пред Велев бе се изправило някакво момче в омазан работен комбинезон и усърдно триеше ръцете си в топка конци.

— Само гресира — отвърна Стойко с комично-приятния акцент на чужденец, който много се старае да научи български.

— Веднага — каза момчето. — Сега свършвам с онази кола. Ще почакате съвсем мъничко.

— Няма чака! Бързо! — изрече с нетърпящ възражение глас Велев, извади една банкнота и без да сваля очи от кадилака, небрежно я пусна в омазаните конци, които държеше момчето.

Тъкмо в този миг наведеният мъж бе измъкнал предната част на тялото си от колата, бе се поизправил с някакъв обемист пакет в ръце, беше се огледал мълниеносно наоколо, преди да изчезне заедно с пакета в близката желязна врата, която отвеждаше навярно към другите помещения на работилницата. Но това не беше шофьорът, а един от работниците. Шофьорът на кадилака не се виждаше никъде из огромната като хангар зала, претъпкана с коли, около които шетаха десетина монтьори.

Момчето въртеше банкнотата между пръстите си, като да се чудеше какво да прави с нея, и промълви съкрушено:

— Добре, ама… все пак мъничко трябва да почакате. Онзи другар, дето…

Велев махна с ръка, сякаш сега му беше все едно или пък искаше да каже, че не приема никакви обяснения. И тръгна на бавна разходка между колите, заоглежда ги с любопитството на познавач. При кадилака той се спря за по-дълго, пъхна глава в оставената от монтьора отворена врата, хвърли един поглед на таблото, надникна под него, под седалката…

— Ей, вие там! Какво правите? — викна някой грубо зад гърба му.

Беше върналият се монтьор. Сега той носеше един голям гаечен ключ и го държеше така, сякаш се готвеше да замахне с него. Свирепото изражение на лицето му като че ли потвърждаваше такова намерение.

— Нищо — вдигна рамене Велев и нехайно се усмихна. — Нищо. Чака. Мой кола гресира.

— Забранено е — каза по-меко монтьорът, респектиран от чуждия акцент. — Трябва да се чака навън. И в чакалнята. В градината също има пейки.

— О, пардон! Аз само погледна. Хубав автомобил! — и Стойко потупа покрива на кадилака. — Американиш!

— Хубав — съгласи се монтьорът, а в очите му отново лъсна подозрение. — Коя е вашата кола?

— Там. Мерцедес.

— Дипломатическата ли — монтьорът бе забелязал номера и съвсем се преобрази, заумилква се, заугодничи. — А, мерцедесът е чудесна кола! Аз го предпочитам пред всички.

— О, но, но, но! — възкликна гъгниво Велев, с един театрален жест. — Вече омръзна. На мен вече омръзна. А къде чакалня? Пардон, пардон! Приятно работа!

И бързо се отдалечи. Излезе навън, надникна през вратата с надпис „чакалня“, но там нямаше никой и той се упъти по алеята, която водеше зад работилницата. От двете й страни имаше храсти с прецъфтели пролетни рози. Щом видя шофьора на Белмонт да седи на близката пейка, той се спря, извади една сребърна табакера, запали цигара, давайки му възможност да го огледа, и се приближи, поздравявайки със своя акцент:

— Добар ден.

Шофьорът, човек около петдесетгодишен, с грубовато, но умно лице, учтиво се отмести. Велев седна, каза с поглед към небето:

— Хубаво ден! Тук много чака?

— Не понимаю — изговори шофьорът на развален руски и се усмихна.

Велев зарадвано го запита дали говори немски или английски. Шофьорът, с готовност за разговор, потвърди, че знае английски, а изговорът му беше повече от добър. Майорът веднага се разбъбри с темперамента на човек от южните страни:

— Ах, толкова бързам! А ме карат да чакам за едно мизерно гресиране. Кога най-после тия българи ще си оправят сервизите! Вие от дълго ли чакате?

— Не, трябва само да ми потегнат ръчната спирачка. Този сервиз изглежда иначе добре уреден. Отскоро съм тука и не познавам българите.

— Ах! — въздъхна трагично Велев. — Не ме питайте! Вече трета година съм тука. Хубава страна, чудесен народ, но… организация! Организация няма. Млад народ, традиции му липсват. Пък и тия социалистически принципи на обществено устройство… мъчно свикваме с тях, ние, хората от Запада.

Шофьорът се усмихна в знак на любезно съгласие, но не запита събеседника си откъде е и Стойко нямаше основание да прояви любопитство. Продължи в същия дух.

— Слава богу, скоро ми изтича срокът! Ще си почина малко от тоя социализъм, пък после ще видим.

— А вие нямате ли дипломатически сервиз? — запита кротко шофьорът и майорът не успя да долови по гласа му дали това беше обикновен професионален въпрос или онзи бе се усъмнил в нещо.

— Имаме, разбира се. Но аз съм на път и не ми се връщаше за едно гресиране чак в другия край на града.

В този миг на алеята застана монтьорът, който преглеждаше колата на Белмонт, и махна с ръка. Шофьорът се изправи.

— Имате късмет — рече Стойко и тръгна след него, като мислеше: „И аз ще имам късмет, ако сега ти се качиш веднага в колата си и си тръгнеш, защото правилника за такава поправка изисква монтьорът да направи поне едно малко пътуване заедно със собственика из околните улици“.

Кадилакът стоеше на изходната алея. Стойко възкликна:

— Това ли е вашата кола? Просто ви завиждам!

— Не е моя — отвърна простодушно шофьорът. — Аз съм само шофьор.

— О, така ли! — успя Велев да промъкне в гласа си нотката на разочарование, такова, каквото би трябвало да има у един аристократ, който по погрешка е разговарял интимно с човек не от своя ранг. Добави великодушно: — Е, все пак е истинско щастие да караш такава кола!

Стигнаха до автомобила и майорът безцеремонно почна да го оглежда, като не забравяше да хвърля един поглед и към двамата. Видя как шофьорът подаде една банкнота на монтьора, видя как онзи се поколеба в нещо, гледайки с подозрение към досадния дипломат, как измърмори по изкуствен начин „един момент“ и затича към касата. А Велев го запита мислено: „Ти и такива ли мошеничества правиш? Или аз само ви попречих да не се формализирате толкова. Нищо, сега ще разберем!“ — И той се приближи до шофьора, пошепна му доверително:

— Съветвам ви да огледате хубаво колата, преди да я приемете. Българите са страшно крадливо племе. Ще ви задигнат нещо, после ще си имате неприятности. — Шофьорът се усмихна дървено, отвори бавно вратата, надникна вътре. Стойко забеляза как той погледна под предната седалка.

— Няма какво да откраднат — изправи се шофьорът.

Велев щастливо се усмихваше:

— Вярно, от такава кола части не могат да подменят. Няма къде да ги дянат после.

Монтьорът тичаше вече, размахвайки демонстративно квитанцията. Подаде я, подаде върнатите пари, но шофьорът му направи знак да ги задържи като бакшиш. А Стойко радостно ги укоряваше: „Е, не е хубаво това! Не биваше да ви домързява толкова да направите няколко кръгчета за проверка. Играта трябва да се играе докрай, дори и когато си я загубил. Както сега например!“ А гласно каза:

— Щастлив път! Ще ида да видя какво става с моя мизерен мерцедес.

Шофьорът кимна почтително и седна пред кормилото, затръшна вратата. Вече пред входа на залата Стойко чу стартера на кадилака, но победи любопитството си и не се обърна.

Момчето беше клекнало вече с гресьорната помпа край мерцедеса и майорът го запита със своя добре заучен акцент:

— Как твой име?

— Стефан.

— Сте… фан? Хубаво! Ти, Стефан, на мене харесваш. Ти добър бой, добър момче. Ти комсомол, да?

Момчето кимна поизчервено:

— Да, комсомол.

— А това твой майстор, да? — посочи той с глава към влизащия в залата монтьор, който бе преглеждал колата на Белмонт.

— Не, майстор. Бригадир — каза момчето, неволно подемайки същия изкълчен български език.

— Добър човек? Добро бригадир?

— Добър е — отвърна момчето полуучудено, полу с досада.

— Стефан, а ти мен услуга правиш? Малко услуга? Аз тебе пари дам, много пари — зашепна Велев и бръкна с една ръка във вътрешния джоб на сакото си.

— Каква услуга? — наостри се момчето.

— О, нищо! Една бележка дадеш. Малко писмо на адрес. Аз тебе тука, чака. Ти вземаш такси и бързо дадеш.

— Не мога — каза момчето след колебание, като се мъчеше да скрие пълния си с подозрение поглед.

— А ти пита бригадир. Той пусне. Нали добър човек? Ето аз пише бележката!

В откритото лице на момчето ясно се четеше как то се бори с някакво решение, усмихна се с неумела хитрост, рече:

— Добре. Дайте бележката!

Майорът извади луксозен бележник и красива перодръжка и написа няколко реда на английски с нарочна нечетливост. Само последният ред беше по-четлив и той гласеше: „Не обръщай внимание на бележката, нито на приносителя. Това е една от моите шеги“. Сгъна я, написа адреса на института и името на брат си с разкривени български букви.

— Ето. Дадеш само на човек. Не на друг. Много важно! Ето и пари за такси. Други пари после. Аз тука чака.

Момчето взе бележката, като се пристори, че никак не го интересува, пъхна я в задния джоб на панталона си и тръгна към вътрешната желязна врата, измърморвайки, че трябвало да се облече.

Стойко погледна часовника си, пресметна колко време ще трябва на момчето да намери такси, да отиде до института и да се върне, запали цигара и се отправи към чакалнята, където бе забелязал кабина с телефонен автомат.

Момчето излезе на алеята, бутайки един червен мотоциклет. Майорът разочаровано въздъхна: „Е, какво, реши да икономисаш и парите от таксито ли? Дерзай, момко, ще напреднеш! А много горчи, дявол да го вземе, когато се излъжеш в някого! Язък, много има да я изучаваш тая парапсихология, приятелю, и затова не се отказвай от класическите методи…“

Влезе в чакалнята, допуши цигарата си, като стоеше замислен насред празното помещение, после решително се вмъкна в телефонната кабина. Пусна стотинките, бързо навъртя номера:

— Говори Велев, шефе. Възможно е след малко да ти докладват, че се е явило някакво момче със съобщение за един съмнителен чужденец. Ще носи бележка, написана на английски език. Наредете да го върнат и да му кажат, че ще вземете всички мерки. Да, радвай се! Закъсах с парапсихологията. А върнете момчето веднага, защото ми трябва. Да, да, ще се обадя след около половин час. Разбирам. Нямах друг начин. Дано само не съм се излъгал.

Монтьорчето се върна минутка, след като Велев бе се обадил за втори път на полковника. Червеният мотор влетя с рев в алеята на сервиза, то скочи от него, преди още да бе загасило мотора и намръщено, без да вдига глава, защото очевидно не умееше да лъже, каза:

— Ето ви бележката. Нямаше го. А вие казахте само лично да я предам.

Майорът засия, късайки на малки парченца бележката, рече тихо:

— А сега, Стефчо, вземи мерцедеса и ще направим едно кръгче из квартала за проверка на мотора.

Момчето зина насреща му, сякаш за пръв път чуваше родния си език:

— Ама… ама…

— Ще ти кажа, момчето ми, всичко ще ти кажа! Хайде иди за колата.

— Но аз… нямам още право да правя проверки.

— Е, нищо де! Щом един чужденец настоява и при това съмнителен чужденец, бригадирът няма да ти се разсърди.

Момчето гарира мотоциклета и се упъти да изведе колата, но вършеше всичко като насън. Явно така се бе вживяло в ролята си на начеващ Шерлок Холмс, че сега изглеждаше просто съкрушено. Когато седна до него и видя, че то твърде плахо държи волана, Велев каза:

— Дължа ти едно голямо извинение, Стефане. Но трябваше по най-бързия и най-малко подозрителен начин да проверя дали може да ти се доверя. А нашата работа е опасна.

И той разтвори на коленете си служебната карта.

— Ето, може да се запознаеш с мене.

Момчето хвърли един крив поглед към картата, но продължаваше да се сърди:

— Не са хубави тия шеги!

— Прав си. Не са хубави. И още много-много неща, които сме принудени да вършим, не са хубави, но… принуждават ни, мойто момче. Мислиш ли, че мен няма да ми е по-приятно да се занимавам с нещо друго, вместо да гоня разни мръсници, да им преча да вършат черното си дело? Но все някой трябва да я върши, нали? А аз веднага познах, че мога да ти имам доверие, и нямаше да те разкарвам, но ти ме обърка с тоя твой мотоциклет. Трябва да ти кажа, направо ми взе ума! Не очаквах толкова съобразителност от тебе! Направи всичко по най-добрия начин…

— Какво искате от мен? — прекъсна го все още намръщено момчето, но похвалата явно бе му подействувала.

— Да, цялата тая история беше заради това, че аз действително се нуждая от твоята помощ, от помощта на един добър патриот, на един честен човек…

— Оставете тия приказки, другарю! — Монтьорчето не отделяше поглед от пътя пред себе си, караше бавно и сякаш наистина повече се вслушваше в работата на мотора, отколкото в думите на човека до себе си. — Можехте направо да ми кажете какво ви трябва. Нали ви казах, че съм комсомолец?

— Не можех, Стефчо. Не можех. Какво ми гарантираше, че не си човек на своя бригадир?

— Бригадира ли? — ахна момчето и без да ще, натисна спирачката. Колата се закова на място и леко наклони напред, преди да се изправи отново на ресорите си.

— Да, той! Впрочем, ти какво мислиш за него? Но карай де!

Момчето действително помисли, защото колата бе изминала най-малко петстотин метра в твърде бавен ход, преди то да отвори уста.

— Бригадир като бригадир. Аз отскоро съм в сервиза. Е, има нещо ментърджийско в него, обича да завлича клиентите, прережда срещу бакшиш и така нататък… ама друго не съм забелязал.

— А пък аз забелязах — рече майорът. — Преди малко той измъкна от оня кадилак един пакет и го скри някъде. Много е важно да узнаем какво има в пакета. Очевидно бригадирът ти има вземане-даване с тоя шофьор, който пък на нас ни е много подозрителен. Разбра ли сега какво ще се иска от тебе? Откровено казано, само ти можеш да свършиш тая работа. Ако ние го наблюдаваме, той ще усети и ще се развали цялата работа. А ти показа сериозни качества на разузнавач. Спри сега за малко!

Момчето отново натисна спирачката. Намериха се в една пуста къса уличка, някъде зад сервизната работилница.

— Искате, значи, да наблюдавам бригадира. С кого се среща, личните му клиенти, номерата на колите им, всичко подозрително около него. И… пакета. Какво има вътре, на кого ще го даде, ден и час на всичко. Така ли?

Майорът насърчително се усмихна над момчешкия му стремеж да покаже, че разбира повече от разузнаване, отколкото той предполага. Сигурно бе прочел не един шпионски роман.

— Точно така, Стефане. И, разбира се, внимателно, да не го подплашим. Но няма какво да те уча, ти ги разбираш тия неща. А ще ми съобщаваш на този номер. Запомни го, защото не бива да го записваш. Ако ме няма, ще съобщаваш на тоя, който се обади. И само от телефонен автомат, нали? Дай сега ръка, да сключим нашето бойно другарство!

И майорът стисна сериозно, по мъжки черните от машинното масло пръсти на момчето, което бе забравило вече всички обиди и го гледаше предано и възхитено.

11

Това беше най-странната фигура в института: приличаше на шаблонен отрицателен образ на учен от научнофантастичен роман. Беше много нисък, почти гном, с огромна посивяла глава, с големи, но някак замъглени и безизразни очи, които не виждаха нищо друго пред себе си освен линейни и диференциални уравнения.

Академик Миладов беше го открил при едно от пътуванията си в Австралия. В паузата на поредната Пъгуошка конференция „гномът“ бе спрял нашия академик и заеквайки от вълнение на завален и твърде старинен български език бе му се представил като българин, потомък на македонски изселници, който работел в една Мелбърнска агенция за стопански и статистически изчисления. Дошъл на конференцията, защото от вестниците научил, че в нея участвува и някакъв виден български учен. Поискал да го види, бил смаян от това, че всички оказали такива почести на един българин. Нима България има вече учени с международна известност? Миладов се смаял: „Човече божи, та на коя планета живеете!“ А „гномът“, носещ дядовското си македонско име Ванче Ивановски, се извинил с това, че откакто се помни, се занимавал само с математика и твърде малко се интересувал от политиката и събитията по света. Академикът го огледал — дрехите му били вехти, евтини, изтъркани по лактите и цялото човече имало твърде окаян вид. Разпитал го как живее, а като научил, че той си изкарва хляба като обикновен програмист в тая частна агенция, предложил му да дойде в родината си, която има нужда от математици.

Ванче Ивановски не се запалил много-много от думите на академика за разцвета на родината му, която изобщо не бил виждал, нито от намеците за патриотизма и прочие чувства, вълнуващи така силно обикновените хора. Запитал само с какви изчислителни и логически машини се работи. Миладов му ги описал, доколкото му били познати, разказал му за своя нов институт, за информационно-изчислителния център, който тъкмо се създавал, и за неговите задачи. Чак тогава големите очи на мъничкия човечец някак се прояснили. И той отсякъл на своя дядовски македонски:

— Ме земете у вашиот институт, ке дойдем.

Академик Миладов, способен въпреки възрастта си да се пали като юноша в своето човеколюбие, го назначил още там, макар да нямал никаква представа за неговите математически способности. А сега можеше само да благодари на случая, който бе ги срещнал — несъразмерно голямата глава на Ванче се оказа някаква изумителна математическа машина, която, поставена сред най-новите съветски кибернетични мозъци в информационно-изчислителния център и в сътрудничество с тях, вършеше чудеса. В скоро време го направиха началник на центъра, но въпреки високата заплата Ванче Ивановски вече втора година си ходеше в овехтелия австралийски костюм, живееше някакъв съвсем абстрактен и неопределен като величините, с които боравеше, живот, като че ли не излизаше от центъра — малкият му ръст удобно го разполагаше за спане във всяко кресло и никой не беше го видял да яде или пие нещо друго освен кафе. И опитите за сближение, и намеренията на институтските психолози да го направят, както се казва, човек, не се увенчаха с успех — разбиха се в неговата любезна незаинтересованост, в мечтателната му самовглъбеност и занесеност. Той отказа дори на Антонов, който великодушно отстъпи от своето скъперничество и му предложи да поръча подходящо за ръста му бюро или да преустрои поне столчето пред пулта на машината за логически и психологически изследвания. И се катереше като малко дете, докато седне на стола, а върху стола пред бюрото си подлагаше един том от енциклопедията и дебела възглавница.

Единствен Стойко Велев като че ли намери път към сърцето на тоя странен човечец. Може би с неуморимата си шеговитост, може би с ведрата си момчешка външност или с разпаления си интерес към света на математическата логика, която той искаше да изучи и прилага в своята работа. Но големите очи на дребничкия Ивановски всеки път се проясняваха, щом младият майор влезеше при него. А първият му въпрос беше:

— Искаш ли кафе?

— Да пийнем по чашка — отвръщаше Стойко. — Искрено казано, такова хубаво кафе никъде в София не можеш да пиеш. Как го правиш?

— Тайна, тайна! — усмихваше се поласкано Ванче, макар да знаеше, че тоя комплимент е само една от шегите на майора, и с любовна грижовност посягаше към огромния термос, който стоеше винаги на бюрото му и съдържаше цели два литра от черната екзотично-ароматна течност.

Така започваше всеки техен разговор, за да трае после едва ли не до разсъмване, защото майорът идваше обикновено късно вечер, а Ивановски прекарваше тук почти всяка нощ, за да използува свободните от дневната работа машини за някакви свои изчисления.

Но какво беше смайването на майора, когато научи, че Ивановски не жертвува нощите си за научна работа, която се готви да публикува, а се занимава с някакви забавни и необикновено трудни математически игри, ей тъй, за отмора. „За отмора? — бе се учудил Стойко. — След като си работил цял ден?“

— Мозъкът е като машината — отвърна му тогава Ивановски. — Всеки престой носи загуба. В случая загубата за мен е удоволствието, което ми носи неговата работа. Знаеш, че нямам други удоволствия.

Ванче не бе се отказал само от помощта на филолозите хипнопеди и лесно бе се отърсил от комичиния си старомакедонски, примесен с множество английски думи.

— Да, наистина! — въздъхна младият Велев. — Тъжен човек си ти, Ванче.

— Тъжен съм — съгласи се тогава математикът. — Затова и не ходя никъде. Да не разнасям тъгата около себе си…

Тази вечер обаче „гномът“ зададе въпроса:

— Защо си тъжен, Стойко?

— Служебни неприятности — отвърна майорът.

Ивановски наля чашките с кафе, като държеше с двете си мънички ръце огромния термос, и не запита повече; знаеше, че такъв човек не бива да се пита по служебните му работи. Майорът взе своята чашка и седна мълчаливо в насрещното канапе, като отмести одеялото, с което се завиваше Ивановски. В голямата програмна зала беше някак пусто и студено. Пултовете пред двете машини бяха празни. Нито една от безбройните мънички лампички по стените не светваше — машините почиваха. И само Ивановски отново почна да нанася някакви цифри и букви върху белия лист пред себе си. Цяла купчинка такива изписани листа беше се натрупала вече до десния му лакът.

— Можеш да пушиш — рече той, без да вдигне глава от своите формули и уравнения, предугадил навярно желанието на госта си. Само нему той разрешаваше да пуши в залата.

Стойко запали и понеже се чувствуваше ненаблюдаван, скърши една кисела гримаса. Отново бе чул жестокия присмех на полковника:

— Е, момчето ми, моите поздравления! Искаш ли да те прехвърлим в криминалната? Положително ще те направят старши инспектор; показа много добри качества…

Малко преди това беше се явил при тях Стефан от сервизната работилница, разтреперан от гордост и вълнение. Бе успял да открие взетия от бригадира пакет, да разгледа съдържанието му, да види човека, на когото бригадирът го даде, да запомни номера на волгата, с която онзи бе дошъл в сервиза. Но… в пакета бе се оказала една обикновена любителска филмова камера, вероятно теснолентова, от известна и у нас западна марка. Момчето дори я нарисува с голяма точност, защото имаше добра техническа памет. Без съмнение най-обикновен и дори леко старомоден модел филмова камера.

Поискаха бърза справка по номера на колата за собственика й. Съобщиха им: Ваклин Жабарски, оператор в студията за документални филми, дългогодишен работник там, ползуващ се с доверие, изпращан многократно в чужбина да снима хроникални и документални филми. Донесоха им и снимката му — възпълно, самоуверено лице на човек, който има успехи, умее да се нарежда в живота и да използува благата му.

Полковникът продължи да злорадствува:

— Днес Белмонт отпътува, драги ми боецо на фронта на черната борса.

— Сигурен ли си, че е черна борса? — запита го майорът, като се опита да придаде на въпроса си намек за някаква увереност, а всъщност само прикриваше собственото си разочарование.

— А какво друго? Не е ли най-близкото до ума? Тоя монтьор обслужва транзитно минаващи чужденци, нищо чудно да им посредничи в някоя и друга стокова или валутна сделка. Нали виждаш? Обикновена филмова камера, взета и продадена на филмов оператор. Като съобщим на криминалната милиция, едва ли ще се окаже друго. Никой шпионин от петдесет години насам не снима с такава камера.

— А ти все пак не бързай да им съобщаваш! — рече язвително майорът.

— Е, момчето ми! Понеже си ядосан, сега си готов да помислиш и най-лошото за своя началник. Разбира се, ще проучим най-напред сами работата. Една такава камера може да съдържа не само лента, а още хиляди други неща. Но на мен ми е весело, защото ти казах, че Белмонт, дори да е такъв, за какъвто го мислим, не е толкова глупав, та след нашия удар да не си кротува известно време. Твоята теория за нервите, както виждаш, не издържа изпитанието. Първо…

— Чакай, не бързай и да броиш! — прекъсна го твърде безцеремонно подчиненият му, но началникът не се обиди, защото бяха навлезли вече в деловата част на разговора си. — Най-напред да си зададем въпроса, защо тоя Ваклин Жабарски ще се снабдява по такъв начин с една най-обикновена камера, когато е пътувал неведнъж в чужбина и е могъл там да си купи по-модерни и по-хубави.

— Аз ти казах, че допускам в нея да има и нещо друго, но също така е възможно той да я е взел за някой колега, по-евтино и така нататък.

— Значи, първото хикс на уравнението го имаме…

— А второто? — запита нетърпеливо полковникът, който много обичаше да брои.

— Второто? Ще открием и второто… Ваклин Жабарски Вак… лин. Жа… бар… ски? Да, като че ли се задава и второто! Ти каза, че Белмонт е умен, а Жаклинов бил глупак. Заради това, че си измислил глупав псевдоним. Приемам тезата ти. Сяда глупакът да си измисли ново име, но в мозъка му непрекъснато витае името, което са му дали нещастните му родители. И какво трябва да се получи? Нещо близко, звуково аналогично, при това непременно красиво, защото глупакът обича евтината красота. Чуй сега, шефе! Вак… лин Жа… бар… ски! Ва… ле… ри Жак… ли… нов! Как ти звучи това?

Полковникът възторжено се удари по коляното и веднага вдигна слушалката на телефона:

— Умен си, дяволе! Кого да извикаме?

Те се разбираха от полудума и майорът помисли:

— Не е ли по-добре да идем лично? Всички да си кажат мнението.

Взеха снимката на Жабарски, качиха се в колата и отидоха в затвора. От двайсет и осемте следствени по делото седемнайсет бяха споменали в показанията си името на Валери Жаклинов. От тях дванайсет признаваха да са го виждали лично. Тези дванайсет сега един по един и насаме внимателно разгледаха снимката, докато Велев записваше имената и отговорите им. Четирима заявиха категорично, че това е той, трима заявиха категорично, че това не е той, а останалите мрънкаха: май че е същият… май че не е същият, беше по-стар, беше по-тънък, по-дебел… само веднъж сме го виждали, на тъмно, на улицата, беше с дебел балтон и шапка…

— Е, Стойко — каза полковникът навън, — нашите психо-филологически теории пак удариха на камък. — Но беше смутен и не злорадствуваше както преди. — Странна история! Четирима срещу трима. Но еднакво убедени. А явно не лъжат, защото им се ще да смекчат наказанието си. Тия, които твърдят, че това е Жаклинов, са с един повече, но сред другите пък е Джонгов, гинекологът, а той го е виждал последен, при това го е виждал неколкократно и на светло, в кабинета си. Мислиш ли, че той лъже?

— Не — отвърна потиснато Велев. — Той пръв и доброволно направи пълни признания, смята се за най-малко виновен.

— А последна все пак го е срещала Гатева.

Майорът веднага грабна слушалката на радиотелефона, който се намираше в колата, свърза се с дежурния телефонист, заповяда:

— Вземете ми градски номер 99-38-75! — След малко рече:

— Институтът ли е? Лабораторията на д-р Велев ми дайте! Другарката Гатева? Вие ли сте? Здраве желаем! Извинете, че пак ви безпокоя! Да, майор Велев е. Мислите ли, че ако видите една сполучлива снимка на Жаклинов, бихте го познали? Сигурна сте? Да, наистина, такива мутри се помнят. Много ви моля, чакайте ни на пропуска. След десет минути сме там.

Полковникът, който караше лично, бе отправил колата вече по посока на института. Гатева стоеше пред портиерната, сдържана, строга, но с една незаличима вече плахост и виновност в погледа. Беше отстъпила на увещанията да си остане на работа в института, на уверенията, че с нищо не е загубила доверието на хората. Взе развълнувано снимката в ръце, взря се в нея и каза разочаровано:

— Не, не е той. Оня беше по-стар, с някакво изтънчено лице. Като аристократ. — И добави с омраза, защото очевидно много й се искаше той вече да е заловен. — Жалко!

— Е, другарю майор! — усмихна се полковникът, когато отново останаха сами. — Нали такива задачи обичаме? Четири срещу четири.

— Интересно става! — отвърна също така почти весело Стойко. — Всъщност твърде плоско щеше да бъде, ако така лесно откриехме Жаклинов, ако беше толкова глупав, както ни се искаше…

12

— Четири срещу четири — каза сега майорът, но макар да го произнесе полугласно, на себе си, „гномът“ го чу. Обърна едрата си посивяла глава, рече небрежно:

— Ако са две противодействуващи системи в математически адекватен вид, означава равенство…

— Не, Ванче, тук теорията на игрите не помага.

— Ама ти наистина си тъжен! — загрижи се математикът искрено. — Досега не съм те виждал такъв. Да не си влюбен?

— Позна, Ванче — отвърна майорът. — Но не затова съм тъжен, макар ти да твърдиш, че любовта била най-тъжното занятие на човека. Иска ми се да поднеса на любимата си вместо годежен подарък един човек с красивото име Жаклинов. А не мога да го намеря.

Математикът нищо не разбра от тая смесица от шега и сериозност.

— Как да й подариш човек? Тя ли го иска?

— О, не я бъркай със Саломея! Не е толкова кръвожадна. Тя дори не е чувала за него. Пък и за моята любов към нея още нищо не е чувала — отвърна майорът с печална усмивка.

— Искаш ли още кафе? Може би ще ти помогне.

— Не, стига ми! Чудя се как не те е уморил още тоя термос. Бях си построил, Ванче, логически модел за един случай и вярвах, че ще даде резултат. А се оказа пълен с грешки. Изглежда, съм ти много лош ученик.

— Ами! Грешките са си грешки, дори ей тая ги допуска — посочи Ивановски с късата си ръчичка към едната машина, — та какво остава за човека! Идват по много линии. Но главно по линията на информацията. Знаеш, че основният й показател е нейното количество, а пък количеството на информацията се определя от нейното съдържание, а не от формата на сигнала. Защото то именно е свързано с отчитане вероятността на събитията, за които се съобщава. Колкото тези събития са по-малко вероятни, колкото, значи, са повече на брой равновероятните възможности от дадения вид събития, толкова информацията за тях трябва да бъде по-голяма. Тук трябва да се работи с формулата на Клод Шенон за определяне на количеството…

— Абе, понаучих я — измънка Велев. — Не е от това, в моделирането куцам още.

— И ще куцаш! — заяви някак злорадо човечето. — Като не се отказваш от въображението си! Машината защо прави по-малко грешки? Няма въображение да й се меша в работата, затова! Чиста математическа логика! А вие предпочитате да си фантазирате, каквото ви дойде.

— Уф, аз съм се отказал от него — изпъшка майорът. — Дори в службата ме подиграват, когато проповядвам твоите теории за него, но то не се отказва от мен. Пък де се е чуло и видяло разузнавач без въображение, бе Ванче? Това противоречи на всички правила.

— Не става дума за истинското въображение, глупчо! — сопна се човечето. — За рационалното въображение, което е адекватно на математическата мисъл. Обикновеното въображение на човека, чрез което той се мъчи да си представи противодействуващата му сила, се диктува не от съдържанието на миналия опит, на предварителната информация, а от формата на сигнала, от емоционалната му страна. Затова и прави грешки. Затова и пречи на мисълта. Не се влюбвай в тоя… Жаклинов ли беше? И ще го намериш.

— Искаш да кажеш, да не си го представям като конкретност, да не си представям себе си на неговото място, да го превърна в сбор от идеални и количествено равни показатели и тогава да търся алгоритъма на поведението му? Това е невъзможно.

— За мен как е възможно?

— За теб е възможно, Ванче — поколеба се майорът, преди да му изкаже мнението си. — Защото… ти цял живот си наблюдавал хората отстрани, поради… Е, ти знаеш по-добре защо! Не си влизал в почти никакви емоционални взаимоотношения с тях и затова си в състояние да ги разглеждаш като уравнения. Може би затова да ги познаваш и по-добре. Но аз не мога така, колкото и да се опитвам. Аз или обичам хората, или ги ненавиждам, или ги търся, за да се радвам заедно с тях на живота, или се боря против тях, когато те пречат.

Термосът застрашително се люшкаше в разтрепераните ръчички на Ивановски — той пиеше кафето, както алкохоликът пие своята ракия. Каза:

— И затова ще грешиш!

— И затова ще греша — съгласи се майорът. — Но тия грешки носят не само разочарование, носят и радости. Те са животът, от който се учим.

— А да не грешиш, носи само радост — заяви припряно математикът.

— Едва ли е радост. По-скоро удовлетворение, едно студено, равнодушно удовлетворение. И ти не си машина, Ванче, не се прави на машина!

— Ще работим ли или ще си бъбрим глупости? — неочаквано се разсърди Ивановски, а Стойко Велев му се усмихна обичливо и разбиращо:

— Да работим, Ванче! — извади от джоба си лист хартия, загледа се в него, заговори като студент пред професора си. — Задачата беше: да се състави алгоритъмът за действията на една система, която си е поставила за цел с всички средства да осигури на своята страна изпреварването в научната област над друга страна. Предварителни условия: страната е капиталистическа, с ограничени финансови ресурси поради частнособственическия характер на източниците на своите доходи, което я поставя в неравноправно положение със своя съперник. Но в условията на ненарушимо съвместно съществувание между двата политически, идейно и социално антагонистични строя съревнованието в икономическата област придобива остър характер, става политическа битка, битка на живот и смърт. Тъй като основата на икономическата мощ в наши дни е науката, то тази битка се пренася с особена жестокост в областта на научния живот. Ето какво се получи при мен, Ванче:

1. Преустройство, демократизиране, разширяване на образованието, увеличаване на бюджетите на училищата и университетите.

2. Разширяване мрежата на научните институти, осигуряване повече средства за тях чрез изменение в данъчната и поощрителната система, която засяга заводите и предприятията със собствени научноизследователски бази.

3. Внос на учени от други страни поради острия недостиг на научни работници — мярка, по-бързо действуваща от точка първа и отчасти задоволяваща празнините, които се явяват вследствие на непрекъснато появяващите се нови научни области и проблеми с важно значение за производството.

4. Изпреварване в откупуването на патенти за ценни изобретения, за които после не продава другиму лицензни, изпреварване във внедряването им.

5. Научен шпионаж с цел за информация и кражба на готови или полуготови изследвания, непатентовани още открития и прочие.

6. Вредителство в работата на съперника над общите научни проблеми със стратегическо значение с цел да бъдат забавени или осуетени неговите успехи и се осигури приоритетът на собствената страна.

За изпълнение на последните три точки е целесъобразно да се създаде специална организация с широки пълномощия, с необходимите средства и подготвени кадри за разузнаване и действия в тила на противника…

— Нямаш ли повече точки? — прекъсна го математикът, като се взираше в някакви половинметрови дълги и тесни листове, изпълнени с формули и откъслечни думи. — Не? А машината даде малко по-друг алгоритъм. Май че ще спечели съревнованието с един контраразузнавач със средна интелигентност, както се изразяваш ти. Тя раздели алгоритъма на две, на общ — за цялата система, и на частен — за специалната организация, като постави частния на първо място. Учудваш ли се? Много просто! Машината отчита само оптималния режим — най-малкото средства и най-краткия срок, за който може да се постигне целта. Преустройството на образователната система и разширяването на собствената научна база е дълга и бавна работа. Твоята точка трета за вноса на учени, тя също раздели на две — на внос от неутрални страни, което спада към общите действия на държавата, и на внос или примамване, или отвличане на учени от противника, с което се постига двоен ефект. Тая точка отиде към специалната организация. Но най-важната отлика, Стойко, в нейното решение е, че като първа точка от стратегията на специалната организация тя постави премахването, тоест убийството на учени.

— Невъзможно! — възкликна майорът. — Нямаме досега никакви данни…

— Не знам — демонстрира равнодушието си „гномът“ — Предпочитам да вярвам на машината и на нейната логика. Както ти казах, тя е отчитала на първо място факторите на най-бързото и най-евтино действие. Затова на второ място поставя кражбата, на трето саботажа и чак на четвърто купуването на учени. — Той му подаде дългите листове. — Заповядай, да си ги имаш за спомен. Но те съветвам да вярваш повече в нея. Тя не се ръководи от твоето емоционално въображение, на което не му се ще да допусне, че хората са способни да убиват с нищо непровинили се учени.

— Машината греши, Ванче! — викна разпалено майорът. — В тая точка положително греши. Позволи ми да знам малко повече от двама ви в някои области. И това е именно онзи емоционален опит, който ви липсва. Тя отчита убийството само в пари. А то струва много повече. То струва най-много от всичко в методите на една шпионска или вредителска организация…

— Стойко, знаеш, че не обичам да ми се говори с такъв тон — прекъсна го сурово странното човече. — Тук е изчислителен център, а не театър или събрание. Тук се говори с цифри и уравнения. Аз си свърших работата, а ти си прави каквито си щеш изводи, но не обиждай машината с момчешките си емоции!

Майорът сгъна грижливо листовете и ги прибра в джоба си, каза понацупено:

— Както и да е, Ванче! Макар че ти сам ми предложи да се състезавам с нея…

— Да се състезаваш — да, но не и да спориш с нея на етични теми. Тя не претендира да има етика и затова я уважавам. Иначе не би могла да ти реши нито една сериозна задача. Кажи ми, коя жизненоважна социална или политическа задача в историята на човечеството е решила етичната система на което и да било общество? Няма такава! Всичко е решавала принудата, а пък етичната система я изключва от средствата си. Така! А сега можеш да си получиш и другата задача.

И той измъкна от чекмеджето си втори подобен лист. Майорът видимо се зарадва, защото, ако първата задача беше само полушеговито състезание по логика между него и машината, то тази му беше действително необходима.

— Реших я — каза гордо човечето и се размърда на възглавницата си. — Но ме поизпоти. Трябваше твърде много предварителна информация да се вземе, а Антонов не дава и не дава. Чак когато му казах, че се касае за охраната на института, се съгласи.

— Не биваше да му казваш.

— Нямаше как. Нужни ми бяха пълна информация, архитектурните планове на института и какво ли не, а той държи сега всичко под ключ. Нали ти му развинти чивиите с твоята бдителност. Алгоритъмът за действия против института е категоричен. На първо място стои информационно-изчислителният център. Тук направих нещичко и от себе си, което, вярвам, ще те зарадва. Намерих най-уязвимата точка на центъра, схемата е на листа заедно с необходимата мощност на евентуалния взрив. Трудното беше, че това се оказа пак логическа задача с отчитането на много нематериални фактори. Не е като да търсим например статичната точка на равновесие за някой мост, който трябва да бъде вдигнат във въздуха. Ела да ти покажа мястото!

Ивановски се смъкна от стола, свличайки подире си възглавницата, и заситни с късичките си крачка към една желязна врата, която отделяше на стената апаратурите на двете машини. Поклащаше се също като някое джудже от приказките и му липсваше може би само островърхата шапка с пискюлче.

— Машината посочи информационното хранилище на центъра. И по моему правилно. Нови машини лесно ще се набавят, но са нужни години, докато се вложи в тях цялата събрана досега информация, всички схеми на експериментите, готовите решения и наблюдения и прочие. Та, ето тука! — спря се джуджето насред помещението, в което влязоха и което представляваше една обширна зала, запълнена до тавана със сивите металически грамади на паметното устройство на институтския кибернетичен мозък. — Ако тука се постави взрив с изчислената мощност, която не е нужно да бъде много голяма поради бетонните стени и затвореността на помещението, всичко това трябва после да се продаде на старо желязо.

Майорът потръпна при тия му думи, рече:

— Ванче, братко, ти си противник на емоциите и въображението, но я си представи за миг, че се намери някой да направи това!

— Няма друго престъпление, което да не мога да оправдая — отвърна сухо човечето и заситни обратно към програмната зала.

Майорът му помогна да намести отново тома на енциклопедията и възглавницата и да се качи на стола си. Ивановски веднага се присегна за термоса, запита:

— Няма ли да седнеш?

— Уморен съм. Доспа ми се въпреки кафето ти. А пък ми се ще и да помисля за охраната на центъра. Крайно време е да представя доклада.

— Какво ще му мислиш? Антонов вече се е погрижил за това. Когато един човек си знае работата като него, не му е нужна машина, за да се досети. Издаде вече нареждане никой да не влиза в центъра без специално разрешение освен работещите в него, а в хранилището имам право да влизам само аз и единият от техниците, и то при повреда. Щял да постави и външна охрана само за центъра, отделно от общоинститутската, но още не можел да намери хора.

— Чудесно! — възкликна майорът зарадвано. — Е, да вървим да спим тогава!

А отвън, пред полутъмния вход, той едва не се блъсна в някакъв забързан мъж. Беше заместник-директорът на института.

— Другарю Велев, къде по тая късна доба?

— Решавахме с Ивановски разни задачки — отвърна майорът. — А вие защо така…

— И аз работих досега, пък рекох да наобиколя. Така ми подпалихте фитилите с тая Гатева, че не мога да заспя спокойно, ако не съм обходил лично най-важните обекти. Особено центъра! Голяма грижа ми е. Милицията не ни дава допълнителна охрана, норматив имало, да сме си намерили частна. А отгде да я намерим? Кой млад и що-годе интелигентен мъж ще се заеме с пазаческа служба. Разни немощни пенсионери само. Вие не бихте ли могли да ни препоръчате хора?

— Ще помислим — рече майорът, поглеждайки ръчния си часовник. — Трябва да вървя, че ще изтърва последния автобус.

— Ако искате да ме почакате, ще ви закарам с колата си.

— Не се безпокойте, другарю Антонов.

— Само защото службата ви е такава, не настоявам. Човек никога не знае дали нямате и някакви други, тайни съображения — позасмя се Антонов, но не влезе в Центъра, а тръгна редом с майора, обяснявайки: — Щом вие сте били вече вътре, аз няма какво да гледам. Да си призная, много ми е странен вашият интерес към кибернетиката. Чисто любителство ли е или имате и някаква полза за работата си?

Той се наведе да запали цигарата си, след като Велев бе отказал да бръкне в предложената му кутия, оправдавайки се с многото пушене. За да компенсира втория си отказ, майорът любезно се разбъбри:

— Логическите методи в нашата работа, другарю Антонов, са почти същите като в математическата логика, която лежи в основата на програмирането. Ние можем успешно да програмираме както действията на врага, така и нашите противодействия. А теорията на информацията ни помага пък да квантифицираме психическите процеси на противника с оглед правилно да отгатваме замислите му. Теорията на алгоритмите, линейното и динамично програмиране — всичко може да се използува с успех както във всяка наука, така и в нашата работа. Да не говорим вече пък за теорията на игрите в нейния кибернетичен аспект! Тя изцяло покрива и определя работата ни с понятието игра в широкия смисъл на тази дума. С какво се занимава теорията на игрите? Със случаите на управление, при които неговото осъществяване е резултат от преодоляването на въздействието на друга и с противоположна цел управляваща система. Как се осъществява това? Също като в кибернетиката. Трябва да се намери логико-математически правилната стратегия на поведението и да се разработи алгоритъмът на тактическите действия на участвуващите в играта…

Те вървяха бавно към изхода на института, покрай огромните заспали корпуси, в които само тук и там светеше някой прозорец като сигнална лампа на гигантска кибернетична машина, показваща, че машината не е престанала да мисли.

— Да — съгласи се Антонов. — Наистина е игра. Но трябва да се каже твърде опасна и съвсем ненужна на човечеството игра — завърши той като от трибуната на събрание.

Майорът се усмихна в тъмното:

— Мога да ви дам и един пример. Вие знаете, че успяхме да разкрием една доста широка агентурна мрежа, която обхващаше фармацевтичната ни и електронната индустрия, а правеше опити да проникне вече и в Института за ядрени изследвания. Според всички показания на заловените и наличните доказателства ние сме изтървали от цялата мрежа само един човек, главния, резидента, създателя на мрежата. Но теоретическото и математическото проучване на действията на мрежата ни говори за наличието на повече незаловени, макар да ни е известно само едно име. Получава се нещо като при Менделеев. Изработил таблицата на елементите и с нея доказва местата и качествата на още много неоткрити елементи. Така и ние. Знаем вече много точно какви са, каква роля са играли в мрежата и какви действия можем да очакваме още от тях. И ще ги хванем, разбира се.

— Чудесно! — зарадва се шумно Антонов, може би защото иначе нямаше да се види радостта му. — Искрено казано, едва когато човек се запознае с такива като вас, става напълно спокоен, че бъдещето на родината му е сигурно, че трудът му няма да отиде напразно. Аз се гордея с вас, другарю Велев. Както се гордея, че работя под един покрив и с вашия брат, който е забележителен учен. Вие много си приличате. От вас сигурно също би излязъл един великолепен учен, но… живот! Докато съществува вражеското обкръжение, такива като вас ще са дори по-нужни…

— Не ме хвалете толкова, че ще се главозамая — прекъсна го майорът.

— А вие все пак не отговорихте на предложението ми да ви закарам до дома. Само ще отскоча да си взема чантата.

— След тия похвали мога ли да ви откажа? — позасмя се майорът. — Добре, ще ви чакам на пропуска.

13

Седенето върху мократа пейка в онази дъждовна вечер, когато, прилагайки една малка женска хитрост, тя успя да разбере, че Владимир вече няма към нея никакви други чувства освен може би приятелските, не остана безнаказано. Още на сутринта Яна се събуди с натежала глава и схванато гърло, а лицето й пламтеше в огън.

— Как можах така идиотски да се простудя! — възкликна тя, видяла живачната нишчица на термометъра високо над червената черта. — Тъкмо сега!

Но едновременно с това изпита едно облекчение — тъкмо сега! Защото не знаеше как ще отиде в института, как ще срещне погледа на своя началник и научен ръководител. Бе настъпила дълбока и съдбоносна промяна, която трябваше да се асимилира. Доктор Витан Велев не беше повече Вис Виталис, приятелят, с когото можеш и да се пошегуваш, от когото свободно и безвъзмездно да изискваш. Той беше мъжът, който я обича, а тя го познаваше достатъчно добре, за да знае каква стойност имат думите в неговата уста.

Зад прозореца бе се избистрило едно синьо-розово утро, екзалтирано от своята младост и свежест. Но Елза трябваше да прекъсне редовните сутрешни упражнения на гласа си — водена от своя темперамент и неутолима веселост, тя запяваше още с отварянето на очите си — прекоси стаята, както си беше, боса, по нощница, и сложи ръка върху челото на своята хазяйка:

— Ау, ама ти наистина болна! Ей сега аз тебе излекувам! Тя намери в куфара си един отдавна забравен стетоскоп, огледа го любовно — той навярно й припомни нещо хубаво — и накара Яна да се съблече. Беше много комичен тоя лекар, облечен в полупрозрачна и с пищни дантели перлонова нощница.

— Да си призная, нямам никакво доверие в лекарските ти способности — рече Яна, като се задъхваше.

— Ти неправа. Аз цели шест месеца практика — отвърна невъзмутимо германката, като местеше стетоскопа по гърба на момичето с увереността на шейсетгодишна практикантка. Освободи ушите си, очука ребрата й с пръсти, накара я да диша и издишва, да се изкашля, заяви разочаровано: — Една мизерна простудяване! Друго нищо!

Навярно това й се виждаше обидно, неинтересно за един лекар от нейния ранг.

— Забравяш ролята на кората на главния мозък като фактор при заболяванията от общ характер — издума трескаво Яна Загорова. — А ролята на сърцето?

— Не провокирай! Аз предпочита да вярва на пръсти и уши.

— Истина ти казвам. Не е настинка — увери я момичето с подозрителна веселост. — От любов е. Много любов ми се струпа напоследък.

И изведнъж ревна. Така ревна, че германката се слиса и онемя. Втренчваше се ту в крехките й момински рамене, които плачът неистово подхвърляше и гърчеше, ту в бялата празнота на отсрещната стена, сякаш там имаше разтворен учебник и тя се мъчеше да прочете отдалече диагнозата на някакво забравено заболяване. Промълви объркано:

— Ама то… то… нерви, а? Е, плачи, плачи! Нищо. Всичко пак стане добре.

И бързо отиде в кухнята. Майката на Яна, силно остаряла и като че ли не преодоляла още психическата травма след тежкото боледуване, се изплаши, но германката не й позволи да влезе в стаята. Прегърна я, подавайки й една банкнота:

— Само малко настинала. Иди, майко, купи малко вино и малко коняк. Аз направя грог. Знаеш ли грог? Направя моряшки грог, всички болести като нож реже.

После дълго не успя да открие телефонния номер на някакъв тенис корт, най-после се свърза, петнайсет минути обяснява усърдно на някакъв бай Петко, че като дойдел един мъж, който бил висок и елегантен и много хубав, да му каже, че тя, Елза, няма днес да дойде, защото „нейна приятелка се разболяла“. На края се сети да звънне и в института, също на портиера, защото беше още твърде рано.

Когато влезе отново в спалнята с една грамадна димяща чаша, пълна с някаква убийствена смес от варено вино, коняк бучка прясно масло, шепа черен пипер, карамфил и кой знае какво още, Яна беше поутихнала, но продължаваше да хлипа механично, безизразно и без болка, в един странен захлас. Германката остави чашата на нощното шкафче, огледа в нерешителност пациентката си, после изведнъж се хвърли върху нея, сграбчи я за раменете, енергично я разтърси, залепи две крепки плесници на бузите й. Момичето вдигна слепените си от конвулсиите на плача клепачи, но докато се опомни, тя успя да излее в устата му цялата вряло гореща отвратителна моравочервена течност, която тя наричаше с романтичното име моряшки грог. Яна се мяташе опарена в ръцете й, едва не повърна, но германката крещеше:

— Пий! Пий! — както пиян каруцар би крещял на конете си „Дий“.

Яна, обезсилена, падна на възглавницата, а германката затисна юргана около шията й и весело се засмя:

— Така! Сега спиш! Цял ден спиш и после нищо няма.

— Елза, не вярвам така да са те учили в университета да лекуваш. Какво ми наля в стомаха? Беше нещо ужасно. Не си чувствувам ни езика, ни гърлото.

— Моряшки грог! — заяви Елза. — Лекува от любов. Моя баба мен казвала. Тя много обичала моряци. Аз не знам точна рецепта, но сигурно помогне. Аз всичко два пъти доза. Народна медицина много добре.

От вълнение тя правеше повече езикови грешки от обикновено — навярно не беше съвсем сигурна в действието на своя моряшки грог. А Яна имаше чувството, че питието продължава да ври в стомаха й. Една силна горещина огъваше до болка костите й, замъгли с бялата мъгла на изпаренията си очите й, мозъка.

Германката безшумно се облече, поглеждайки от време на време с безпокойство към своята пациентка, сякаш се питаше „Дали пък не я отрових?“, но като се увери, че тя спи дълбоко, въздъхна с облекчение и отиде на работа. А оттам час по час се обаждаше по телефона.

— Спи. Още спи — отговаряше майката на Яна загрижено. — Да извикам ли лекар?

— Ах, лекар! — успокояваше я Елза. — Нали ние всички тук лекари, майко! Ти не тревожи се.

Когато към три часа следобед и значително по-рано от края на работния ден тя се прибра, Яна я посрещна с избледнели бузи и прояснен поглед. Температурата й бе спаднала почти до нормалната.

— Моряшки грог! Велико нещо! — викна германката възторжено, щастлива, че все пак не беше убила приятелката си със своята бабешка рецепта.

— Ще го помня цял живот тоя твой моряшки грог — рече Яна с уморена усмивка. — Изгори ми вътрешностите. Като че ли съм гълтала въглени.

— Е да — съгласи се германката. — То за други стомах и правено. А ти сега ми кажеш каква била тази история? Пфуй, учен! Пък нервна треска!

Но Яна нито можеше да мисли, нито да говори.

— Добре, добре, почивай! А пък аз срещнала Велев брат. Той тебе много поздрави праща. Пфуй, Яна, ти лошо момиче! Толкова време да не кажеш ми, че доктор Велев такъв брат има. Ах, какъв брат!

— Внимавай, Елза! — отвърна почти шепнешком Яна; моряшкият грог отново я приспиваше. — Той е опасен човек!

— Ау, как аз обичам опасни мъже!

Яна беззвучно се засмя и продължи да се смее навярно и в съня си. А германката, като видя, че не я слушат, седна на своето легло, скръсти ръце в скута си и заизлива мислено възторга на влюбчивата си натура. Припомни си всичко, което той бе й казал, възхищавайки се от неговия чудесен немски език; припомни си всичко, което тя бе му избъбрила, възмутена сега от собствената си глупост — пак не беше му казала нужното. И се зае да му го каже. Но то излезе толкова хубаво, че на нея й стана мъчно, защото знаеше, че никога не ще посмее да му го каже по този начин. Пък и той така се шегуваше, че мигом унищожаваше всяка сантиментална сериозност около себе си, правеше всичко да изглежда само ведро и весело. И пак хубаво!

На четвъртата сутрин Яна беше напълно оздравяла, но все още не й се напускаше спасителното легло. И се оправдаваше пред квартирантката си:

— Ако не беше тоя идиотски грог, отдавна да съм здрава. Още ми е лошо от него.

Ала германката не беше лишена от прозорливост и се смееше с цялото си едро, бяло-розово лице:

— Да извикам доктор Велев? Той тебе бързо-бързо излекува.

— Не! — изплаши се момичето. — Ако трябва, аз сама ще го извикам.

Беше й разказала всичко и Елза повтори сега заключението си от предния ден:

— Глупава си ти, Яна. Ти невъзможно глупава! Ти се омъжиш за него, а пък аз негов брат. Какво по-хубаво?

— А вие със Стойко разбрахте ли се?

— Как разбрахте? Аз го обичам. Той нищо не казва, само смее се, но всичко е ясно. Даже ме запита дали аз нямам приятел. А аз казала, че много, много ухажори. А той казал, че само един го интересува. Смешен Стойко! Но аз не му казала, че няма този един. Нека ревнува!

— Елза, да знаеш как ти завиждам, че всичко ти е така ясно! Нали уж беше влюбена във Вис… как така скоро?

— А то много просто. Обичала Вис, защото не познавала Стойко. Стойко има всичко от Вис и още много-много повече. По-млад, по-висок, по-хубав, по-весел, по, по, по… — разтанцува се в екстаз германката из стаята. — Той истински моряшки грог! И аз изпия този грог, пък после може и лошо да ми стане. Като на тебе! Ау! — изписка тя внезапно. — Ама аз закъснея за тенис! Ние с него почнали да играем тенис. Само там се виждаме. Шест часа сутрин. Той друго време няма, много зает.

Тя погледна ужасено към прозореца, порозовял от първите слънчеви лъчи, и хукна навън. А от коридора извика:

— Яна, аз кажа на доктор Велев да дойде. — И затръшна вратата на апартамента, преди да бяха й отговорили.

14

Яна се усмихна малко тъжно и малко изплашено. Каза си: „Като мъж, който те обича, аз имам право…“ и тези думи не й прозвучаха така страшно както в предните дни. А през тия дни тя се чувствуваше не толкова болна, колкото самотна. Лежеше в мрака на една изгаряща я самота, сякаш се намираше сред пясъците и под слънцето на безкрайна огнена пустиня. Нямаше нищо наоколо и Яна се топеше и изпепеляваше в усещането, че никой не чува гласа й, никой не го разбира. До момента, когато горчиво си призна: кой ще го разбере, когато тя самата не го разбира? И се зае да внесе яснота в чувствата си.

Започна, както й се стори, с най-важното, с въпроса: трябваше ли да се лиши от Витан, след като бе изгубила Владимир. Защото изведнъж съзна, че в продължение на много, много години той нито за час не бе липсвал от живота й. От оня миг, в който бе прекрачил за пръв път прага на техния дом. За да остане в него като че ли завинаги. Защото тоя дом бе се лишил по един трагичен начин от подкрепата и водачеството на мъжа. Яна беше в девети клас, когато баща й, замесен в някаква политическа афера, оклеветен, не бе издържал и беше се самоубил. Две години по-късно се доказа неговата невинност и тези години щяха да бъдат съвсем непоносими, ако не беше Витан Велев. Майка й се видя принудена да даде под наем едната стая и този необикновен наемател, който следваше второто си висше образование, работейки едновременно в някаква научна лаборатория, се превърна в морална и материална опора на съкрушените майка и дъщеря, нещо като глава на семейството. Под негово ръководство Яна преодоля своята обезвереност в правдата на живота, завърши гимназия и се насочи към професията си. Той продължи да й помага и в университета. Държеше се с нея по бащински строго и Яна едва сега разбра, че това е било прикритие за неговите истински чувства, стремеж да я отблъсне от себе си. Воден от някакви странни, възвишени до противоестественост схващания за почтеността, той бе се боял от една взаимност, за да не изглежда това като използуване на затрудненото им положение, като търсене на отплата за онова, което той беше им давал през тия години.

А какво бе й давал? И подкрепа, и доверие, и всеотдайна загриженост за съдбата й, и вярност, стигаща до аскетизъм, защото през всичките тия години той не бе имал връзка с никакво друго момиче, и… нежност. Да, нежност, макар да ти е изглеждала само приятелска или бащинска! Давал ти е всичко, което дава любящият съпруг в едно щастливо семейство. А ти не му ли се отплащаше, макар и несъзнателно, със същото? Не само в началото, когато беше по детски влюбена в него, а и после. Защо? Само защото така си разбирала приятелството или защото той те е покорил още от първия миг именно с властната мъжественост на истинския, на необходимия съпруг? Какво друго искаш? Щастие и любов, които те карат да се задъхваш, както се казва в шлагерите? Та те са толкова преходни, колкото и самите шлагери. И означават забравата на всичко друго заради една изгаряща себичност. А нима ти не се задъхваше, когато някога влизаше в стаята му с учебника по биология в ръка, за да го питаш нещо, което уж не ти е било ясно? Значи, вече си го преживяла, значи, през всичките тия по-сетнешни години ти всъщност си била негова съпруга!

А Владимир — питаш се, — а глупавият ти флирт с Белмонт? То е съвсем друго, друго е! Когато на едно не толкова младо момиче дълго време не му се отговори с взаимност, то сигурно може да се влюби и в мъже, далеч не така подходящи като тия двама светски красавци. Неслучайно обаче ги прогони от сърцето ти само една-единствена фраза: „Като мъж, който те обича, аз имам право“.

Като: „Сезам, отвори се!“

Но на края… А имаше ли всъщност край? Яна беше изтръпнала зиморничаво от хладната разсъдъчност на мислите си — нито веднъж сред тях не бе се появил Витан по оня начин, по който беше й се явявал Владимир — и беше съзнала, че задаващото се решение не ще запълни оня зейнал в гърдите й кратер, който изригваше лавата на чувството за болезнена самота.

А сега, на четвъртата сутрин, когато от нервната треска не бе останала и следа и само грогът дращеше още в стомаха й с нечистите си моряшки нокти, мислите й бяха станали съвсем спокойни. И… като че ли мъничко по-топли. Бяха някакви прости женски мисли, каквито никога не бяха се явявали в главата й. Тя мислеше, че човек няма право да мисли толкова за себе си, че Витан има нужда от нея, че той е голям учен, много голям учен, на когото тя е длъжна да създаде необходимите условия за работа; че ще работят заедно и както и досега ще се радват заедно на успехите си; че Витан е не само учен, но и човек, който има право на своето продължение във времето и че те двамата ще имат дете, което… Но на това място Яна изведнъж забравяше всичко. Виждаше само някакви терлички и някакви пухкави розови крачета, които се размахваха пред погледа й, и унесено се усмихваше на видението си.

Към обяд Елза се обади по телефона:

— Ще дойде след работа. В шест часа.

— Моля те, Елза, ела и ти! — пошепна момичето прибледняло, но слушалката изтрещя:

— Доколкото ми е известно, само при сключването на брак са необходими свидетели.

На немски, защото очевидно фразата бе й се видяла твърде сложна.

Яна извика майка си. Присрещна я до вратата, поведе я до стола, постави я да седне, като вършеше това с тиха тържественост. След това се изправи пред недоумяващата женица и запита:

— Мамо, да се омъжа ли за Витан?

Ръцете на жената буйно затрепераха, съсухреното й лице засия с всичките си бръчки, а едновременно с това от очите й бликнаха сълзи.

— Янче, мама! — разтрепера се гласът й. — Та нали знаеш! Той ми е повече от син. И аз винаги съм си мислила защо вие така…

— Да, мамо — каза Яна. — Аз също винаги съм си мислила защо ние… така… Ето сега вече всичко ще бъде наред. Радвам се, че си доволна.

Но по нищо не личеше да се радва наистина. Добави сухо:

— А сега излез. Трябва да разтребя, че той ще дойде.

— Ами аз… какво да правя? Ти си болна.

— Не съм болна. Ти си почивай, знаеш, че трябва да се пазиш. И не мисли толкова за това. Сега вече наистина всичко ще бъде наред. — Помисли нещо, после добави с печална усмивка: — Трябва да си здрава, та догодина да можеш да гледаш внуче.

И с някакво настървение, почти отчаяно, се хвърли да оправя леглото на Елза, която все не успяваше да свърши това, откакто бе започнала да играе тенис с майора.

Точно в шест часа доктор Велев влезе в стаята й, забързан, със смутено сериозно лице, както лекар идва при тежко болен от неустановена болест пациент. Бе оставил шлифера си в коридора, бе целунал ръка на някогашната си хазяйка, беше се навел втори път, за да може тя да го целуне по челото — нещо, което старата жена винаги правеше при неговите, станали вече все по-редки посещения.

Неспокойният поглед, с който го посрещна Яна, го спря насред стаята. Той приглади с пръсти косите си, после решително прекрачи двата метра. Яна лежеше, облечена в най-хубавата си пролетна рокля, завила се до кръста с едно пъстро памучно одеяло, и почти изтърва книгата, която държеше, преструвайки се, че е чела. Каза тихо:

— Здравей, Вис!

Той не отвърна на поздрава й, защото я бе хванал вече за китката. Пулсът силно и прекъсващо зачука в пръстите му, сякаш телеграфираше нещо тревожно.

— Какво е това? Имаш навярно температура…

И той протегна ръка към челото й, но Яна я улови във въздуха.

— Нямам температура. Вече съм здрава, но съм още изтощена. Ела седни до мен.

Велев неволно се огледа. Майката на Яна не беше влязла подире му, а безшумно бе затворила вратата, не преди да отправи една щастлива усмивка към дъщеря си. И той седна предпазливо на ръба на дивана. Мълчаха дълго, после момичето каза:

— Трябваше да дойдеш да ме видиш. Тежко ми беше сама. А Елза едва не ме погуби с някакъв моряшки грог. Впрочем знаеш ли, че тя сега е влюбена пък в брат ти?

— Не знаех — отвърна той и не се разбра за кое точно се отнасяха думите му.

Очите им отбягваха да се срещнат. Яна погледна ръката му, която продължаваше да лежи плахо върху одеялото, и неочаквано я погали леко, боязливо, сякаш докосваше нажежен предмет. Беше кокалеста, бледа ръка, изглеждаше сега трогателно безпомощна. Той рязко я дръпна и се изправи.

— Вис!

— Не ме измъчвай, моля те! — каза той сдържано и строго. На бузите й бяха лумнали алени пламъци.

— Ела! — изрече тя с треперлива настойчивост. — Чуваш ли, ела! Седни пак при мен! Нали ме обичаш? Ела!

— Яна, какво искаш? — извика той съвсем объркан.

Тя се вдигна поривисто и успя да докопа двете му ръце, да го дръпне така силно, че едва не го събори върху себе си.

— Искам да целунеш своята годеница. Това искам, глупчо!

— Яна!

Той се отпусна, а лицето му падна до нейното върху възглавницата. Беше коленичил на пода, заровил нос в разпилените й коси, и лежеше като бездиханен, смазан навярно от неочакваността на онова, за което бе се пазил толкова години дори да мечтае. А тя замилва главата му бързо, задъхано, като в ритъма на движението изричаше на ум: „Моето момче! Моето добро и хубаво момче! Моето чудесно, глупаво момче!“ И й се виждаше същинско чудо това, което бе станало — само до преди час известният медик, биолог, биохимик и биофизик, два пъти докторът на науките Витан Велев беше за нея бащата, по-големият брат, строгият учител, който стоеше недостижимо по-високо от нея, а сега и в гърдите й той бе се превърнал в едно малко момче, което тя трябваше да утеши, да приласкае. И тя се засмя в себе си на това свое откритие, нежно, гальовно, с превъзходството на вечната жена над мъжа.

Но той като че ли чу този смях. Стана, рече предрезгавяло:

— Яна, когато неволно ти разкрих чувствата си, аз не го направих, за да търся съжаление. Прости ми, че бях така невъздържан!

— Вис, какво съжаление? — извика момичето с болка и с малко досада. — Та аз също те обичам!

— Не! — изрече той остро. — Не е истина! И не се опитвай да заблуждаваш нито себе си, нито мен.

— Истина е. Обичам те. И винаги съм те обичала! Знам това. Съвсем сигурно го знам… — Сега вече тя се молеше, но той се усмихна тъжно:

— Не, Яна. Някога, когато живеех у вас, може би да. Но сега вече не. Избий това от главата си! Защо да бъдем и двамата нещастни? И двамата винаги ще чувствуваме жертвата, която е направена…

— И някога и… и… сега! — изхлипа момичето с нарастващо ожесточение. — Защо избяга някога? Кажи де, защо избяга! Щом си знаел, че те обичам.

— Защото ти беше още дете. И защото нямах право да използувам нито гимназистките ти увлечения, нито чувствата ви за признателност към мене…

— Дете съм била! Глупчо такъв, да ми разбиеш живота! — извика Яна троснато и приличаше на разсърдено дете, на което се отказва някакво лакомство. — Разбери, аз искам да се омъжа за теб. И съвсем не, понеже съм ти задължена с нещо. Плюя аз на това, което си направил за мене! Ясно ли ти е? — засмя се тя на края почувствувала цялата нелепост на думите си, на самата ситуация, но също така внезапно се прекъсна, осъзнала, че тия й думи бяха възможни само защото пред нея все още стои приятелят Витан Велев.

Той се обърна към прозореца, вероятно, за да не гледа към нея, и заговори тихо:

— Яна, нека да говорим като възрастни хора! Ако аз съм направил някога грешка, то отдавна съм я изкупил и все още ще я изкупувам. На тебе все пак тя по-малко е струвала. Защо тогава да правим втора грешка, която ще разбие и това хубаво, което е останало между нас? Нека да решим, че целият този разговор не се е състоял и да си бъде всичко както преди.

— Знаеш, че това е невъзможно! — промълви отпаднало момичето. — Повече е невъзможно. Или-или!

— Ще се постарая да стане възможно.

— За мен е невъзможно — заяви тя вече почти без глас, но твърдо. — Добре, да говорим като възрастни! Искаш да напусна института ли? Да пожертвувам всичките си чувства към теб? Кажи! Нима в един хубав брак няма всичко онова, което вече съществува между нас и което стотици хиляди двойки напразно се опитват да създадат? А другото… другото… то ще дойде. От само себе си. То е винаги по-лесно. И по-евтино.

— Не е по-лесно. Сама не си вярваш.

— Убедена съм! — викна сега момичето почти отчаяно. — А теб само те е страх да повярваш. И предпочиташ да ме унижаваш, чудовище такова!

— Яна — рече той умоляващо. — Да оставим времето да реши! Ние сме учени, всичко сме свикнали да проверяваме. Нека си определим един срок…

— Такъв срок се нарича годеж — заяви момичето, а лицето му бе станало порцеланово бяло.

— Добре… добре… както щеш го наричай… аз…

И млъкна. Тя също мълчеше и също не гледаше към него. После каза с горчива насмешка:

— Не ти ли се струва, че дори и за формалното обявяване на годеж е необходима поне една целувка?

Той вдигна към нея изплашените си очи, направи една полукрачка, после внезапно се обърна и напусна стаята. Яна рипна от мястото си, сякаш щеше да хукне подире му, но се спря, прошепна обезсилено:

— Вис, защо така? Вис! — И заплака.

Ала това беше сега един съвсем друг плач.

15

Слънцето заливаше тенис корта с полегати лъчи и той грееше с топлата червенина на току-що валирания си терен. Твърдата и бяла като речен камък топка чертаеше над мрежата светкавични параболи между двете опитни ракети. Майор Велев притичваше спокойно и равно към нея с дългите си мускулести крака на маратонец и при всеки удар съумяваше, леко задъхан, да прехвърли през мрежата заедно с топката и някоя весела шега. Но Елза беше оглушала за шегите му. Тя се бореше с хладно настървение, решила навярно този път да покаже най-после истинските си възможности. От трите игри беше успяла да вземе едната и в четвъртата водеше вече с две точки, подпомогната от слънцето, което блестеше срещу Велев. И от това, че ярката хубост на спортната й фигура не по-слабо от слънцето заслепяваше очите на партньора й.

— Елза! — викна пак майорът. — На всяка цена ли искате да ме биете тъкмо тази сутрин? Пощадете мъжкото ми самочувствие! Днес ще ми бъде много нужно.

Той очакваше отговор, но вместо това получи такова връщане, че възхитено отпусна ракетата, съзнал невъзможността да отбие удара. Топката се заби чак в най-отдалечения ъгъл на неговото поле.

Елза щастливо се засмя, а той извика:

— Ако живеехме в древна Гърция, щяха да ви обявят за богиня на тениса.

— Пък аз сигурно бих си помислила дали да ви взема за жрец в храма си — отвърна германката.

— Жрец? За това не бих посмял и да мечтая — рече той и тръгна да събира топките. А като се върна, добави: — Най-многото, за което бих помолил, е да бъда момчето, което ще си носи ракетата. Този ли сте определили за жрец?

— Кой? — обърна се момичето по посока на погледа му. При входа на корта стоеше един прекалено изящно облечен за ранния утринен час мъж на средна възраст и пушеше снизходително усмихнат. Всеки път, когато поднесеше цигарата към устните си, от показалеца му светваше като сигнална лампичка пламъчето на едър рубинов пръстен.

— Халло, доктор! — извика Елза, зарадвана от неочакваната му поява и от това, че бе имала свидетел на победата си.

— Добро утро! — отвърна мъжът с лек поклон от мястото си. — Може ли да погледам?

— Разбира се. Аз ей сега бия този млад човек и после…

— Да направим една малка почивка! — предложи майорът. — Вие така разстроихте играта ми, че ако не се посъвзема за минутка, сигурно много лесно ще ме биете. Просто няма да ви е приятно.

— Добре — съгласи се великодушно Елза. — Макар че и това няма да ви помогне. Днес непременно ще ви бия. Вие какво си въобразихте? Тия дни само проучвах играта ви. — Тя говореше, както бяха си разговаряли досега, на немски, а на края рече на български: — Доктор, елате да представя вас на мой партнер.

И тя тръгна към пейката до високата металическа мрежа на корта, където лежаха дрехите им. По разбираеми причини майорът не оставяше дрехите си на гардероба и Елза от солидарност и по негово настояване също вземаше на корта една жилетка, с която да намята голите си рамене по време на почивките.

Мъжете се насочиха от двете страни към пейката и пристигнаха почти едновременно. Неочакваният зрител, когото германката назоваваше „доктор“, бе захвърлил цигарата и сега се наведе да целуне ръка.

— Как вие тука? — запита момичето. — Също играете тенис?

— А, не! Правех утринната си разходка и съвсем случайно се отбих.

— Случайно? Доктор, доктор, вие съвсем мене забравили!

— Как може да помислите такова нещо! Търсих ви няколко пъти по телефона през последните дни, но все не успявах да се свържа с вас.

— Да, да! — не отстъпваше Елза в кокетирането си. — Все така вие, мъже, оправдавате се. Все телефон зает или пък много работа. Но аз разбирам, разбирам. Запознайте се, това мой приятел на тенис. Това доктор…

— Жаклинов — каза вместо нея майор Велев с лъчезарната си усмивка. — Валери Жаклинов, нали? А как е истинското ви име?

Кръвта бе изтекла до капчица от артистично-изтънченото лице на доктора. Устните му в миг изсъхнали и станали по старчески синкави, затрепераха, сякаш искаха да кажат нещо, а очите му, повече подвластни на инстинкта, мълниеносно обходиха високата ограда на корта. Зад нея не се мярваше никакъв човек. Само в най-отдалечения корт двама възрастни мъже лениво разхождаха шкембетата си от двете страни на мрежата.

— Не ви разбирам — успя да каже най-после Жаклинов, отстъпвайки крачка назад.

— А пък аз ви разбирам — рече все така весело майорът. — Вие не очаквахте да ме срещнете тука и затова сте изненадан. Пък аз отдавна ви чакам да се появите. Хайде, кажете си истинското име или ми дайте паспорта си! Както виждате, играта е загубена за вас.

Жаклинов, който беше отстъпил още две крачки назад, бръкна в джоба си, но вместо паспорта измъкна пистолет, насочи го с разтреперана ръка към гърдите на майора и тръгна гърбом към изхода на корта.

Майорът беше се изпънал като за разстрел. Стоеше в своите къси панталони и тенис фланелка, а могъщите му плещи, потни от играта, блестяха на слънцето като бронзова статуя на древен атлет.

— Жаклинов! — извика гръмко той. — Свалете пистолета! Лицето му бе станало също така бронзово-твърдо, а сиво-зелените очи излъчваха една необикновена, пронизваща светлина.

— Свалете пистолета! — повтори той заповедта си, която не звучеше нито гневно, нито изплашено, а с някаква вразумителна настойчивост.

Черният метал още по-силно затрепера в ръката на престъпника, очите му правеха опит да се откъснат от режещия лъч на приковаващия го поглед, но изведнъж се изпепелиха и се предадоха. Той сякаш рухна вътрешно, наведе пистолета към земята и сам се наведе, сякаш внезапна болка бе го срязала в стомаха.

— Хвърлете пистолета, той не ви е нужен, не е зареден — нареждаше властният глас на майора и престъпникът щеше да изпълни заповедта, ако Елза не беше се спуснала към него, хващайки ръката му над китката.

В следващия миг той лежеше по гръб, жалък и безпомощен, в червения прах на терена. От великолепната му осанка на светски лъв не бе останала и следа.

Велев се засмя:

— Елза, ама вие и джудо ли знаете? Опасна жена сте наистина! Само че не беше нужно.

Момичето не отговори, защото тъкмо извиваше китката на падналия, освобождавайки пистолета от пръстите му.

— Станете Жаклинов! — заповяда майорът. — Седнете на пейката. Така! Хванете се за сърцето! То ви боли. Силно ви боли! Имате спазми на сърдечния мускул. Трябва да го разтриете! Така!

Престъпникът изпълняваше нарежданията като безотказен автомат. Дотътри се до пейката, седна, облегна се, пъхна ръка под ревера на сакото си и предпазливо, с болезнена гримаса заразтрива лявата страна на гърдите си. Очите му, безпомощни и меки, бяха неизменно отправени към устните на майора, сякаш се бояха да не изпуснат следващата заповед. Дрехите му бяха силно пострадали от керемиденочервения прах.

— Жаклинов — продължи майорът някак добродушно-нравоучително. — Не мислете за съпротива! Нито за бягство! Знаете, че е безнадеждно, сам знаете, че е безнадеждно. Всички вече са хванати. Цялата мрежа е разкрита. Жалко за вашите усилия! Такава хубава мрежа. Тъкмо щеше да почне сериозна работа! Но ви издадоха. И погубиха всичко. На вас ви е мъчно, Жаклинов. Много ви е мъчно. Поплачете си. Плачете, Жаклинов, плачете!

По обезкървените, спаружили се като попарени от слана листа бузи на престъпника потекоха сълзи.

— Престанете, Велев! — викна гневно Елза на родния си език и сякаш бе готова да насочи към него пистолета, който все още държеше в ръка. — Чувате ли! Престанете с тая комедия!

Майорът трепна, усмихна се неловко, измърмори:

— Простете, Елза! — и се наведе към чантата си.

До този момент той не бе направил нито едно движение и наистина приличаше на могъща и красива статуя, която умееше да дава странни, омагьосващи заповеди. Сега измъкна с бързи движения един по-малък от кутия за шоколадови бонбони радиопредавател, изтегли антената му, поднесе го към устните си, завъртя някакво копче. Чу се тихо изпукване, плискане на вълни, сякаш далечен прибой се разбиваше в крайбрежни скали, после всичко утихна и един глас се обади:

— Слуша „Момчил“, слуша „Момчил“…

— Говори Велев — каза майорът, — говори майор Велев: Изпратете веднага кола с двама души на тенис корта в парка „Христо Смирненски“! Спешно!

— Една кола с двама души на тенис корта в парк „Христо Смирненски“ — повтори механично гласът. — Спешно!

— Край! — рече Велев и сгъна антената, прибра апарата в чантата си.

Жаклинов продължаваше да масажира сърдечната си област, да рони своите жалки сълзи. Майорът се усмихна, каза:

— Елза, оставете това желязо и се облечете. Ще настинете. Германката беше насочила пистолета по-скоро несъзнателно, отколкото от страх, към престъпника, но мислеше, изглежда, за съвсем друго и не реагира на съвета. Мислеше много напрегнато, като че ли все още не разбираше нещо, а искаше непременно да го проумее.

Велев се приближи до нея, внимателно й отне оръжието, насочи го към небето, изтегли пълнителя, дръпна затвора, погледна в празната цев — той наистина се оказа незареден — и все така, сякаш си търсеше някакво занимание, го завъртя на пръста си, гледайки към отдалечения корт. Двамата дебелаци, които напразно се опитваха да смъкнат излишните си тлъстини, очевидно не бяха забелязали произшествието. Майорът отиде при дрехите си, запали цигара, застана след това пред престъпника и духна силна струя дим в лицето му:

— Стига Жаклинов!

Престъпникът потрепера, закашля се и сякаш се събуди от дълбок сън. Понечи да се изправи, но майорът властно го спря:

— Останете на мястото си! Слушайте сега! Ще дойде една кола да ви прибере… Стига, казах ви! — повиши той глас, защото очите на престъпника отново бяха започнали да шарят по оградата на корта, търсейки навярно изход от капана, в който той бе попаднал. — Безсмислено е. Следобед ще дойда да ви видя. Дотогава имате време да премислите всичко и да решите какво ще ми кажете. Знаете добре, че от поведението ви ще зависи отчасти и наказанието. Не се опитвайте да хитрувате! Виждате, че всичко ни е известно. Разбрахме ли се?

— Аз… аз… не съм Жаклинов — промълви престъпникът.

— Знам. Ще ни обясните и защо сте се представяли под това име. Припомнете си какво знаете и за Ваклин Жабарски!

— Жабарски?… Не го познавам.

— Добре. Тогава…

Зад домакинската сграда на игрището свирна клаксон и двама млади мъже в цивилно облекло почти тичешком се появиха на асфалтовата алея, която водеше към кортовете.

— Станете! — заповяда майорът.

Жаклинов колебливо се изправи, а когато тръгна към двамата си посрещачи, беше се съвсем прегърбил и приличаше едва ли не на старец.

— Белезници! — каза Велев.

Единият от мъжете мигновено събра ръцете на престъпника в стоманената прегръдка на лъскавите железа. Другият отупа дрехите му за оръжие, но Велев му подаде пистолета и пълнителя.

— Това е оръжието му — после тихо добави някакви нареждания.

— Слушам, другарю майор! — отвърна по войнишки момъкът, след което побутна престъпника в гърба. — Хайде, размърдай се!

Майорът ги проследи с поглед, докато изчезнаха зад домакинската сграда. После бавно се върна при партньорката си; тя продължаваше да стои, бяла и красива, но като окаменяла край пейката. Подвикна на немски с обичайната си веселост:

— Ще продължим ли играта, Елза? Както виждате, не съм толкова подъл, та да използувам произшествието и да ви отнема възможността да ме биете. Хайде, грабвайте своята вълшебна ракета! И не мислете за станалото! То не ви засяга, най-многото като свидетелка…

— Значи вие… за това! Да? От този един се интересували, да? Затова играехте с мен, да? — заекна момичето и внезапно му зашлеви една силна плесница. — Затова значи!…

И втора плесница, от другата страна — преди да грабне жилетката си от пейката.

Майорът слисано се хвана за бузата, върху която цъфнаха розовите отпечатъци на моминските пръсти. Очевидно не такъв бой бе очаквал и като не знаеше как да реагира, само възбудено се изсмя. Сетне сграбчи момичето за лакътя, защото то се готвеше да побегне към изхода.

— Елза, Елза, златни ръчички имаш! Щом сега биеш така, какво остава, когато…

— Махай се! — викна момичето, почервеняло от гняв, също заговорило му неочаквано на „ти“, и отскубна ръката си. — Подлец такъв! Фокусник! Хипнотизатор!

Последната дума тя изстреля с едно убийствено презрение, но той отново й препречи пътя, разпери ръце като за прегръдка, вече необикновено сериозен:

— Елза, повярвай! Аз наистина не за това! Или… не само за това. Нали ти казах, един само ни пречи! То не е шега! А за… сеанса… Е, на мъжа винаги му се ще да се поперчи пред… пред… Нима не можеш да ми простиш?

Тя го изгледа в колебание, после решително заобиколи разперените му ръце. Каза:

— Сбогом! И да не си посмял да ме хипнотизираш!

— Не. Само ще те арестувам! — викна той подире й и си беше предишният Стойко Велев. — За цял живот, Елзхен!

16

— Едната четворка удовлетворихме — каза полковникът. — Знаеш ли как се зарадваха, като си получиха своя Жаклинов! А Гатева се подмлади с десет години. Но другите, дето твърдяха, че Жабарски е Жаклинов? Не е ли време също да им го заведем? Основания имаме вече.

— Не, шефе — отвърна майорът, разположил се така в креслото, че дългите му крака стигаха едва ли не до средата на кабинета. — Това, че се е запознал с една от институтските моми, още нищо не значи. Може да е и случайно. Той е ерген, тя — мома с бъдеще и положение, която иска да се омъжи. Сигурно е съвсем случайно, както е случайно и това, че Антонов си поправя колата само при бригадира на Стефчо.

— Ти… това… Истина ли?

— Така е, можеш ли да кажеш нещо против Антонов? Аз, не. Полковникът тихо подсвирна и Велев се засмя като хлапак:

— Вие сте изненадан, другарю полковник?

— Остави шегите! Виждаш, че щом ги приберем, веднага се разбъбрят като чудомировата кака Сийка — намръщи се полковникът. — Изобщо профанска история! Самодейци! Не е като във военното разузнаване. Според твоите кибернетични изчисления трябва да търсим пет души: двама имаме сигурни, автомонтьора и Жабарски, те ще ни кажат и останалите.

— Колкото ти ги каза Жаклинов. Писмено му било наредено да се представя с този псевдоним.

— Каза ни още, че е получавал парите и инструкциите чрез автомонтьора. Малко ли е?

— Толкова ще ти каже и Жабарски. А монтьорът пък ще ти каже, че са му ги носили разни чужденци туристи, които не познава, и аз ще му повярвам. Нашите наистина са самодейци, но зад тях стои някой, който съвсем не е профан.

— И продължаваш да твърдиш, че той е в чужбина?

— Теорията на игрите го твърди. Допускам, че и четвъртият е там. А освен това как ще ми обясниш противоречието между четиримата арестувани, които са за Жабарски-Жаклинов, и показанията на ония, които са разговаряли по телефона с Жаклинов на дати, когато Жабарски е бил в Афганистан да снима документален филм? Пък хванатият Жаклинов ти отрича да е водил такива разговори, защото не е бил във връзка с тия хора от мрежата. Той не можа да ни обясни също така защо му е наредено да търси проникване само в биохимическото отделение на института. Жабарски, ако е един от четворката, също търси допир с това отделение. Та в другите отделения се вършат не по-малко важни неща, нали? Отговорите могат да бъдат два: или за петия не е интересно какво се върши в останалите сектори на института, или за тях той е по-добре информиран. А от кого? Това и Жабарски няма да ни каже, защото няма да го знае, както Жаклинов не знае дори за съществуването на Жабарски. Не, другарю полковник, нека монтьорът и Жабарски се порадват още мъничко на свободата си! Та ние досега не хванахме нито една подозрителна връзка на Жабарски освен тая със стажантката на брат ми. Не видяхме и къде отиде камерата или съдържанието й. Пък ако искаш да знаеш, аз бързам повече от тебе. Като решим и четвъртото уравнение на задачата, ще ти поискам седем дена извънреден отпуск. Нали толкова се полага за сватба?

— За сватба? — ахна полковникът. — Ама слушай! Това е нечувано! И да не ми кажеш досега! А и аз нищо да не забележа…

— Не си, значи, достатъчно проницателен. Така е, като не искаш да овладяваш сериозно кибернетичните методи на разследване — засмя се майорът.

— Мъча се, като грешен дявол се мъча, момчето ми, ама, изглежда, мозъкът ми вече не възприема — натъжи се изведнъж полковникът. — Не забелязваш ли разликата? Мен ми предстои пенсионирване, когато на теб едва сега ти наближава да се жениш. Та… няма ли да кажеш нещичко за момичето на своя стар началник?

— Момиче като момиче! Не мислех да се женя, но то се опита да спасява живота ми и аз по логико-математически път реших, че сигурно съм му нужен за нещо, щом пък чак толкова се е загрижило за мен.

— Шегуваш се, ама наистина сте такива вие младите — въздъхна полковникът. — Любов и кибернетика! А къде остана романтиката на нашата младост!…

— За твоята романтика се иска време, другарю полковник. И пенсия. Сега всичко се определя от темповете на кибернетиката.

Полковникът добродушно се засмя:

— Как беше казал един оплешивял хуморист? „Махай се бе, хлапе, стига ми се емчи, твоето перчемче също ще окапе“. А какво ще кажеш, драги ми годенико, така, като сватбен подарък…

— Ще кажа, другарю полковник, че много ми досаждате с вашите педагогически методи — прекъсна го майорът сърдито и се изправи, а полковникът се сконфузи, защото пак бяха отгадали мислите му. — Свободен ли съм? Впрочем годеницата ми се казва Елза Крьогер, специализантка биохимичка в института, родом от Берлин. Погрижете се за проучването й и ми съобщете решението си!

— Елза Крьогер? Тая… тая… дето с Жаклинов?

— Същата! — усмихна се тънко майор Велев над изумлението му, удари по военному токове и излезе.

17

Никола Миладов умираше.

Беше ходил в Полша за погребението на един известен астрофизик — негов приятел от студентските години — слезе от самолета някак много разстроен: душевно заради ранната смърт на приятеля си и физически — в едно почти грипозно състояние с тъпи болки в гръдната мускулатура. Отвърна отпаднало на Антонов, който го чакаше на летището:

— Отиваме си вече, Антонов. Един по един си отиваме! Впрочем вие сте още млад! От какво е умрял ли? Дяволска история някаква! Нещо като полуакутна левкемия, полулъчева болест. Никой не можа да ми каже точно от какво. Не са установили ясна диагноза. Не, утре ще дойда. Карайте сега у дома!

Прибра се, но, както се казва, легна и вече не стана. До вечерта вдигна 40 градуса температура, но все още можеше да се шегува и да гълчи по телефона разпорежданията си. Пръв го прегледа Витан Велев, който бе дошъл да го навести, а академикът се засмя над неговото недоумение:

— Витанчо, Витанчо! Я по-добре извикай лекаря от кварталната поликлиника! Ти едва ли можеш да познаеш вече и една старческа пневмония.

Но Велев не се обади в поликлиниката, а в правителствената болница, откъдето само след няколко минути пристигнаха трима задъхани специалисти. Грабнаха академика въпреки бурните му възражения и го откараха със себе си.

На третия ден той започна да бълнува, да губи съзнание и само след преливане на кръв за около половин час възвръщаше яснотата на ума си, своята добродушна свадливост и едно трескаво желание за работа, което се изразяваше в множество разпореждания и съвети, които той чрез Антонов изпращаше на отделните научни групи в института. Не допускаше никого при себе си освен заместник-директора. На Велев, който по няколко пъти на ден се опитваше да се промъкне при него, каза:

— Не се сърди, момчето ми! Кажи и на другите! Страх ме е за вас, затова. Вие сте национален капитал, така да се каже, трябва да ви пазим. Ясно е, че моята история ще излезе като тая на Зелински. Крият от мене, но аз знам, че е така. Може да е нещо вирусно. Ех, ако не ми бяха толкоз малко силиците, аз бих се заел с нея, ама на! Та… затова е. А Антонов може да идва. Все едно, той не е никакъв учен. Добри администратори винаги ще се намерят. Ти не се смей, че така разсъждавам може вече да ме е хванала и старческата. Пък и нека ми се подмаже за последен път. Надява се, горкият, да ме замести, та затова се престарава.

Велев знаеше, че „историята“ е наистина същата като на поляка. Бяха поискали телеграфически болестната картина на починалия астрофизик и тя напълно покриваше симптомите у Миладов. А това още повече бе объркало лекарите, защото нищо не позволяваше да се предполага възможността от зараза. Край леглото на академика се събираха всички светила на медицинската наука у нас, пристигнаха и двамата професори от Варшава, които не бяха успели да спасят проф. Зелински, но от това положението на Миладов с нищо не се подобри. Болестта се развиваше с неотслабващо темпо към фаталния край въпреки всички възможни методи на лечение, ускорена навярно и от намалените поради възрастта съпротивителни сили в организма на болния.

Велев седеше от сутрин до късно вечерта в стаята на дежурния лекар и се взираше в анамнезата, в данните за хода на болестта, които пристигаха всеки час, сам правеше някои кръвни картини, повтаряше почти всички лабораторни изследвания, за да се увери в точността им, и напрегнато търсеше някакво противодействие, дразнейки професорите с вмешателството си. Те се опитаха да го прогонят:

— Колега, и правителството, и ние знаем не по-зле от вас кой е академик Миладов. Ето, утре свикваме и международен консулт, дойдоха вече хората от Москва, от Виена, от Париж, чакаме само специалистите по лъчева болест от Токио и това, което вие правите, направо прилича на недоверие.

— Простете! — отвърна Велев виновно. — Но аз трябва да правя нещо, разберете ме! Иначе… иначе…

И гласът му затрепера от нарастващото отчаяние.

Разбраха го и го оставиха, защото не само той бе потресен, целият институт се бореше в тия дни за живота на своя основател. Всички отделения, макар и отдалече, изучаваха посвоему хода на загадъчната болест, предлагаха свои методи на лечение, непрекъснато досаждаха със съвети на лекарите в болницата. Дори Ивановски денонощно правеше някакви изчисления на своите машини, които бе превърнал на бърза ръка в електронни диагностици, търсейки навярно алгоритъма на едно лечение.

На шестия ден късно вечерта дежурният лекар се втурна в стаята си, разтърси задрямалия на бюрото му Велев:

— Вървете при него! Вика ви. Струва ми се, че няма да издържи до утре. Неочаквано сам дойде в съзнание и… Е, вие знаете това състояние на проясненост преди… То ще е последното. Дяволски миелобласти! Пият кръвта като вампири. Хайде вървете! При него са сега министърът и двама от Централния комитет.

Велев срещна държавниците в коридора пред вратата на стаята. Министърът се спря, стисна му съчувствено ръка, каза:

— Страшно е, доктор Велев! Страшна загуба за нашата наука. Беше пълен със сили, а така изведнъж… Ужасно! Той вече се прости с нас. Велик човек, наистина велик човек! Дори сега не е паднал духом, не е загубил остроумието си. Направил е вече завещание, получихме и едно писмо с някои предложения за по-нататъшната съдба на института. Някои от тях засягат и вас, но затова допълнително ще разговаряме. Имайте предвид, доктор Велев, че правителството ще очаква сега от вас да доведете докрай пряката работа на Миладов…

— Да, да — отвърна нетърпеливо Витан и очевидно не разбираше как е възможно в тоя момент да се говори за такива неща.

Министърът тъжно се усмихна:

— Е, хайде, докторе! Пък да се видим при по-щастливи обстоятелства!

Двамата от централния комитет, чиито лица му се сториха познати навярно от вестниците, също му подадоха ръцете си, които той пое почти несъзнателно, но ги стисна с всичката болка, която се надигаше в гърдите му, сякаш търсеше опора в това съчувствено докосване.

Дежурната сестра отвори, пропусна го пред себе си и като му направи някакъв жест, на който той не обърна внимание, безшумно се измъкна покрай него. В стаята беше полутъмно. Светеше само една малка отдалечена от леглото нощна лампичка.

— Кой е? — запита Миладов, а гласът му беше също така тъмен и немощен.

— Аз съм, другарю академик.

— Аа, Витанчо! Значи, щом умирам, не съм вече „бай Кольо“ — така ли? Ела, ела!

Велев не беше виждал своя учител от два дни и сега въпреки оскъдната светлина изтръпна поразен. Лицето на „стареца“ беше се променило до неузнаваемост. Хартиено бяло и сухо, то беше се смалило, приличаше на лицето на детска мумия, сбръчкана от вековете и смолите. Почти детски размери бе добил и едрият му преди торс. Болестта беше изсмукала всичките сили и сокове от мускулите и кожата. Академикът едва-едва повдигна ръката си, а, изглежда, температурата отново се готвеше да го отнесе в безсъзнанието, защото беше много унесен:

— Седни до мен, че ми е трудно да говоря. После ще се дезинфекцираш целия, чуваш ли! — помълча, въздъхна. — Та така… Отива си вашият старец, Витане. Стига ви е тормозил. Щеше ми се още да поживея, но нямам и сили повече. Да, ако бяхме успели със стимулаторите!

— Ще успеем — каза Велев.

— Ще успеем, разбира се. И тогава човекът няма да бъде безсилен пред такива болести. Как ми се искаше да видя тоя човек! Той ще бъде не само по-здрав, ще бъде и по-красив, нали?

— Да — каза Велев. — Той ще израства по-едър, по-хармонично развит, жлезите ще функционират без задръжки, обмяната ще бъде съвършена, отровите ще се неутрализират в по-голяма степен, кръвотворният апарат ще работи по-интензивно и той наистина ще стане по-красив. Защото няма да има какво да го състарява и загрозява…

— А това ще се отрази и върху психиката му — пошепна унесено академикът. Те разговаряха за нещо, за което хиляди пъти бяха разговаряли, със същите думи дори, но сега всичко беше друго.

— Разбира се, физическата сила и красота се отразява благотворно и върху психиката. Ще живее два пъти по-дълго, ще бъде три пъти по-работоспособен, по-умен, по-бодър, винаги смел и великодушен, самоуверен и свободен и щедър в самораздаването си…

— И щастлив! — рече академикът.

— И щастлив — кимна Велев. — Защото щастието е в силата и красотата на човека.

Сълзите бяха нарисували две отвесни лъскави черти върху бузите му, но академикът не ги виждаше. В стаята беше полутъмно, пък и той не гледаше към него. Очите му бяха по-притворени и той дишаше тежко, запъхтяно, сякаш бе видял изведнъж сътворения от неговите стимулатори човек и не можеше да си поеме дъх от вълнение.

— Само такива хора трябва да има на земята — пошепна той.

— Само такива ще бъдат хората, бай Кольо!

— Но ти не бързай, момчето ми! Знам, че ти се ще да опиташ вече комбинацията върху хора, но не бързай! Неутрализаторът! Неутрализаторът трябва докрай… — Той се задъха, замълча и мълча дълго, после неочаквано се усмихна, съвсем по детски. — Знам, че хелиомицинът ти е замаял главата. Интересно животно се оказа, а?

Велев опита също да се усмихне, но брадичката му затрепера в тая отчаяна закачка:

— А ти пак си ме шпионирал, бай Кольо!

— Ами като криеш от стареца си! Вярно ли, че се каниш да го вмъкнеш в комбинацията? — Нещо сякаш неочаквано бе го ободрило и той говореше сега по-ясно, по-твърдо.

— Да. Тъкмо щях да ти докладвам. Той разкри уникални качества. Влияе се от ултравиолетовия край на спектъра и след облъчване съвсем се промени. Стана много послушен и кротък. Истинска рожба на слънцето! И като слънцето унищожава всичко хелиофобно в организма. А сега след селекцията придоби избирателност, но не е и това най-важното. Той показа съвършено неочаквано едно въздействие върху кръвотворния апарат, което още проучвам…

Велев говореше тихо, бавно, накъсано, като изричаше с болка всяка дума. Ръката на академика се раздвижи върху одеялото, сякаш търсеше нещо, и той я присрещна, пое я в дланите си. Тя гореше в пламъците на последната битка със смъртта и се вкопчи в неговите пръсти, като че ли търсеше там спасение.

— Витане — каза академикът, — в теб ми е надеждата. Не всеки баща умира с утехата да има такъв син. Аз вярвам в тебе, чуваш ли! Вярвам в тебе повече, отколкото съм вярвал в себе си. Затова няма какво да те съветвам, няма какво да ти завещавам…

— Ти всичко свое си ми завещал, бай Кольо. Ти ни създаде…

— Не ме прекъсвай! — начумери се академикът и за миг стана предишния обичан от всички „старец“. — Тъкмо щях да изрека великите си предсмъртни думи. А сега ги забравих. Е, нищо! Антонов ще ги съчини заради мене. Нали е психолог. Слушай сега! Какво исках да ти кажа? Е, по дяволите! Няма какво повече да се казва. Думите са си думи. В тях винаги се съдържа само краят на нещата. Началото е в работата. Затова не ми остава друго, освен да ви пожелая успешна работа. Впрочем… кажи на всички в института, които няма да видя, че много… че много съм ги обичал. И… че ми е мъчно, загдето се разделям с тях. Нека не ме споменават с лошо. Кажи им го. Но гледай да не излезе така сантиментално, знаеш, че не търпя сантименталностите…

Той пак намери сили да се усмихне, след това лицето му застина в една светла сериозност:

— Ще се наведеш ли да те целуна?

В гърлото на Велев нещо глухо изплака, но той успя да го сподави. Наведе се, усети сухото, парливо докосване върху челото си, вдигна импулсивно немощната ръка към устните си, сякаш да затисне с нея вика, който се надигаше в гърдите му.

— Върви сега, момчето ми — каза академикът. — Другите сигурно също вече чакат. Повиках ги да си кажем сбогом, а не знам дали ще ми останат силици. И веднага да се дезинфекцираш, чуваш ли!

Това беше последната му реплика. Пред вратата наистина беше се събрал вече целият ръководен научен съвет на института, но когато Велев им кимна да влязат и те пристъпиха на пръсти към леглото, Миладов беше отново обхванат от пламъците на силната температура, предизвикана от яростната битка между червените и белите кръвни телца — борба, в която милионите еритроцити гинеха като войници в една апокалиптична война. Той стенеше и пъшкаше, а после съвсем притихна, сякаш заслушан в победния вик на смъртта, който никой жив не може да чуе.

18

Беше отминал изборът за нов директор на института с минимален резултат в полза на д-р Витан Велев. Академичният съвет се смущаваше от младостта на биохимика, но и правителството, и мнозинството от академиците все пак уважиха молбата на Миладов, който в завещанието си бе посочил за свой заместник своя ученик, категорично настояваше за него, но допускаше, ако възраженията на БАН са основателни, вместо него да бъде избран евентуално проф. Желев. На съвместното заседание обаче самият Желев рязко си направи отвод и произнесе една пламенна реч — а той беше известен сладкодумец — в полза на Витан Велев. Не пропусна да спомене дори и за прякора му Вис Виталис, който уж не бил случаен, та Витан трябваше да се черви пред снизходителните усмивки на академичните светила. Но когато излязоха в преддверието на заседателната зала, за да оставят академичния съвет да проведе избора, Желев не скри и истинските си основания:

— Вис, братко, не се сърди, че ни се ще именно теб да натопим в казана. Всекиму са мили временцето и собствената му работа. И никому не е приятно да си пилее силите в административни грижи. Изтръпнах, като си чух името в завещанието. Стар съм вече за такива служби. Но ще ти помагаме, бъди спокоен…

— Само да посмеят да не те изберат тия синодални старци! — бе се заканил д-р Найденов, завеждащият отделението по бионика, изразявайки с това желанието на всички в института.

А Ванче Ивановски бе подал на Велев една от своите хартиени ленти.

— Ето виж! И машината показва, че ти трябва да бъдеш директор. Нея поне никой не може да обвини в пристрастие.

Витан намръщено отблъсна ръката му:

— Ванче, не ми е сега до шеги!

— Какви шеги бе, човек! — засегна се джуджето-математик. — Та ако не мога да изведа параметрите на един добър директор, за какво ми плащате заплата във вашия институт! Но ако ти мислиш като директор да подценяваш кибернетиката, ще си развалим приятелството!

В тоя момент бе се обадил и Антонов. Той стоеше с гръб към всички и гледаше през прозореца:

— Мисля, че начинът, по който се държите, е срамен, като се има предвид сполетялото ни нещастие. Много скоро прежалихте нашия, академик.

Думите му стържеха, сякаш той бе сдъвкал стъклото пред себе си. Учените изгледаха сепнато гърба му и млъкнаха, само Ивановски заклати уродливо голямата си глава:

— Другарю зам.-директор, машината ви постави на пето място в избора си. Явно и тя не обича амбициозните наставници.

— Ивановски — отзова се рязко Антонов. — Ние допълнително ще разговаряме за какви цели вие използувате машините, като прахосвате електроенергия и други народни средства. По-добре потърсете най-после алгоритъма на собственото си бъдещо поведение. Пък не е зле да ни съобщите нещичко и за австралийското си минало!

— Охо! — възкликна насмешливо джуджето. — А ще ми се карате ли, другарю Антонов, ако ви съобщя, че съм прахосвал електроенергия, за да докажа по научен път, че една обикновена кибернетична машина, с обикновен редови програмист, може с по-малка заплата и по-успешно да върши работата на няколко талантливи заместник-директори като вас?

Учените, с изключение на умисления Велев, бяха се засмели, но шумното затръшване на вратата бе смразило усмивките им. Заместник-директорът беше напуснал преддверието на заседателната зала, без да дочака резултатите от избора…

А сега той седеше в креслото пред огромното бюро на академик Миладов, неестествено изпънат, с една остра светлина в очите си. И говореше:

— С академика бяхме решили всичко важно да се съхранява било в оригинал, било в копия в главния сейф, който е при мене. Не съм получил нищо още за стимулаторите, за комбинацията и хелиомицина.

— Ще ви ги дадем, когато имаме окончателните резултати, Антонов — отвърна уморено Велев. — Нещо друго?

Беше отминал изборът, бяха отшумели поздравленията, които предизвикваха само болка в сърцето на младия учен, защото напомняха за страшната отговорност, стоварила се изведнъж върху му. Беше притихнала и трагичната буря в душата му, развихрила се, когато трябваше да заеме мястото на своя духовен баща в огромния кабинет, където всеки предмет сякаш крещеше за това, че той, Велев, бе загубил опората си, за да стане сам опора на другите.

Яна беше му рекла тъжно вместо поздравление:

— Сега ти ще имаш още по-голяма нужда от мен, Вис. И дано новите грижи избият най-после от главата ти…

— Яна — прекъсна я той грубо, — наистина нямам време сега да мисля за нашия глупав годеж!

И нещастната „годеница“ бе си отишла в лабораторията, за да не се мерне вече пред погледа му нито веднъж през всичките тия дни.

Антонов каза назидателно:

— Интересите на държавата, доктор Велев, изискват това да се прави на всеки етап от изследванията.

— Знам. Но разберете и вие в края на краищата, че стимулаторът е дори едно пряко и лично завещание на бай Кольо, за което само аз нося отговорност пред света!

— Въпросът до доверието ли опира?

— Глупости! Какво ви е прихванало?

— Не знам… — рече предпазливо заместник-директорът. — Струва ми се, че именно до него опира. Покойният академик ми доверяваше във всичко, а вие цяла седмица вече не ме извикахте нито веднъж. Изглежда, не се нуждаете от помощта ми в ръководенето на институтските работи. Освен това сте отменили някои мои разпореждания, издадени по времето до избора ви, без да благоволите да ми кажете.

— Не съм го направил нарочно, Антонов. Просто много ми се струпа изведнъж. Сега проучвам цялото състояние на института. Като стигна до състоянието на новия план, ще ви извикам, разбира се.

— Чак тогава, значи! — изсмя се сухо заместник-директорът. — Знаех си. Вие сигурно ще си отмъщавате сега, загдето толкова ви глобявах!

Новият директор го изгледа в недоумение:

— Да си отмъщавам? Защо? Наказвал ме е бай Кольо, не вие! Не си приписвайте толкова големи заслуги, Антонов. — Поколеба се миг и продължи: — Добре. Щом искате на всяка цена да предизвикате този разговор по-рано, отколкото го предвиждах, ще ви кажа. Аз сериозно обмислям дали е целесъобразно да останете на този пост. Вие сте учен, който от дълго време не се занимава с научната си работа, а предпочита да администрира. Може би и за вас ще е полезно да ви освободим и включим в някоя от работните групи. Вие сигурно чувствувате изоставането си от другите учени и това, без да искате, ви зарежда със злоба спрямо тях. Освен това Ивановски твърде убедително ми доказа, че много от функциите на управлението, които вие сега изпълнявате, успешно могат да се осъществяват от изчислителния център…

— Доктор Велев — прекъсна го Антонов, а ръката, която бе вдигнал в подкрепа на думите си, силно потрепера, — искам само да ви напомня, че съм поставен на тоя пост не от Миладов, а от Академичния съвет. По същия начин, както и вие. Само че… със значително по-голям брой гласове.

— Знам — усмихна се студено новият директор. — Но тогава вие сигурно сте били друг, Антонов. Затова не разчитайте сега много на Академичния съвет. Успели сте вече да настроите целия институт срещу себе си и не съм аз този, който ще ви свали. Ето защо сериозно помислете по предложението ми да се включите в някоя от работните групи. Желев не ви искаше, но аз успях да го склоня. Ако вие пожелаете, разбира се.

Заместник-директорът се изправи, отвори уста да каже нещо, но визофонът на бюрото го изпревари, съобщавайки с мелодичния гласец на секретарката:

— Другарю директор, чакат д-р Зенгинов и един другар от кинематографията.

— Зенгинов? — не повярва Витан. — Владимир? Ей сега!

— Добре, ще помисля — каза Антонов и се отправи към вратата, която автоматически разтвори грамадните си дъбови крила. — Но и вие помислете, Велев! Не говори добре за един нов ръководител, когато почва работата си с уволнения.

— Та аз не ви уволнявам, Антонов! Погрешно ме разбрахте. Само изразих мнението си. Ако вие желаете да останете на тоя пост, аз нямам нищо против. Тогава въпросът ще се сведе само до едно малко разграничаване и уточняване на прерогативите и до това вие да коригирате ония свои методи в работата си, които особено много дразнят хората. Не мислете, че не ценя деловите ви качества и ревността ви към ред и дисциплина. Тогава, естествено, ще имаме съвсем друг разговор, а за него аз съм готов и може още утре да го проведем. Защото аз сериозно мисля някои от по-простите функции на управлението и отчитането да ги предоставим на логическата машина. Това ще освободи част от времето ви, което ще използувате за научна работа. А вие сте психолог и философ, Антонов, и сигурно ще ви бъде интересно да наблюдавате доколко кибернетичната машина може да осъществява управленчески функции и в един научен институт. Ето ви дори една тема за работа! Съгласни ли сте?

И той нетърпеливо му подаде ръка, защото в приемната бе се изправил Владимир Зенгинов. Заместник-директорът пое ръката, сякаш му подаваха нож с острието напред, и бързо се отдръпна.

— А вие още не сте ни дали обяснения за случая с кучето — каза той към Зенгинов.

Новият директор радостно се засмя:

— Антонов, вие сте чудесен! И непоправим!

Но радостта му идеше от друго и Владимир Зенгинов забеляза това; устреми се към него, засиял от същото чувство. Двамата се прегърнаха като приятели, които само разстоянието е разделяло за известно време и нищо друго.

— Търсих те няколко пъти да те поздравя — каза неврохирургът, — но сега стана вече трудно да се добере човек до тебе.

— Влез! — покани го Витан. — Аз, ей сега! — И се обърна към другия посетител, който смирено бе се изправил от стола си. — С какво мога да ви бъда полезен?

От раменете на възпълния, любезно усмихнат мъж висяха две камери, акумулатор, светломери и какви ли не още оптически апарати, които недвусмислено издаваха не само професията, но и намеренията му.

— Възложено ми е да направя някои снимки във връзка с избирането ви за главен директор… — започна делово той. — Но ще почакаме, докато се освободите.

— Аз не зная кой и за какво ви е възложил това, другарю — рече навъсено Велев. — И не ме интересува, защото традициите в нашия институт не го позволяват. А аз държа за тях. Съжалявам, че са ви изгубили времето.

— Другарю директор, нямате право да ми отказвате — настоя операторът с журналистическа безцеремонност. — Фотоотделът при държавния исторически архив също се нуждае от тези снимки. Ето, имам съответните документи! Ако не желаете да се дава публичност на събитието, позволете да направя снимките поне за архива. Това е въпрос от значение за националната ни култура.

И той сръчно смъкна едната камера от рамото си, насочи я към гърдите на Велев.

— Не! — отряза директорът, вдигайки ръка пред обектива на камерата. — Махнете това, чувате ли! — И се обърна към секретарката си: — Вие, Пеева, също знаете нарежданията на академик Миладов. Защо не сте обяснили на другаря? Спрете, чувате ли! — извика той, защото камерата продължаваше да ручи като забързана шевна машина, после потрепера, сякаш всичко у него се съпротивляваше на упорството на камерата, рязко се обърна и влезе в кабинета си, мърморейки: — Ама че нахалник!

Но операторът продължи да го снима и в гърба, докато автоматичната врата събра крилата си пред обектива като кинематографски абшнит.

Витан ядосано натисна копчето на физофона, поиска пропуска, а когато на екранчето се появи сбръчканото лице на стария портиер, извика гневно:

— Чичо Коста, защо си пуснал тоя от кинематографията?

— Ами… ами… — заекна старецът. — Той си влезе съвсем редовно човекът, другарю директор!

— Нали знаеш, че академикът беше издал забрана да не пускате никакви журналисти?

— А бе знам, другарю директор, ама той много настояваше. И аз запитах другаря Антонов. Той разреши. Пускай ги вече, каза ми, журналистите, нали и те трябва да си вадят хляба. — Старецът изведнъж тайнствено сниши гласа си. — Пък аз, другарю директор, за всеки случай попитах и брат ви. И той рече да го пусна. А човекът си влезе иначе съвсем редовно. Ето и пашапорта си остави — и портиерът разлисти един паспорт. — Как му викаха? Едно смешно име беше. А, Жабарски! Та…

— Слушай, чичо Коста! — викна новият директор. — Заповедта на академика не е отменена и няма право да я отменява никой друг освен мене. Нито дори и брат ми! Пък аз не я отменям. Ясно ли е?

— Ясно, другарю директор — сконфузи се старецът. — Нема вече. Прощавайте, че така…

Зенгинов се засмя:

— Добил си вече вид на директор.

— Ще добия и по-страшен вид — отвърна нервно Витан. — Стигнахме вече със стимулатора до решителната фаза, а трябва да се занимавам с куп глупости. Ще го вземат дяволите тоя Антонов с неговото тщеславие! Наистина ще назнача машината на неговото място, тя поне не страда от амбиции!

— Пък редно е да те снимат поне за архива! Все пак нов директор на такъв важен институт.

— Не се заяждай сега и ти! Радвам се, че… че се реши да дойдеш. Но защо не ме предупреди?

— Търсих те, все напразно. И си рекох, няма друг изход. Ще клекна пред вратата му. Можех ли да не те поздравя? Та това все едно, че е мой успех! Пък утре сутрин заминавам за Базел. На конгреса по експериментална неврохирургия.

— В делегацията ли си?

— Да. Представи си, изпращат само двама ни с професор Добрев. Голяма чест ми оказаха. Право да си кажа, изненадан съм и още не мога да го повярвам. Преди време се скарах по най-глупашкия начин с нашия партиен секретар. Обидих го, ей така… заради тебе! А се оказа, че той именно ме е предложил.

— Кайтазов ли? Да, той е човек на място. Още като студент си беше такъв. Не познавам по-принципен и по-безкористен човек.

— А бе, принципен, принципен, ама чак такава принципност става подозрителна — възрази хирургът. — А най-конфузното е, че наистина ми се искаше да му се извиня, но пропуснах времето и сега става вече съвсем неудобно. Ще излезе, че от благодарност.

— А ти все пак намери начин! Защо мислиш, че той ще приеме това така? Нима аз трябва сега да смятам, че си дошъл не с искрени чувства, а защото съм станал големец?

Зенгинов го погледна фрапирано и се засмя с изкуствен глас:

— Дявол да го вземе, това наистина би могло да изглежда и така! Даже не помислих…

— Ако изглеждаше така, щях веднага да те изгоня — заяви сериозно, но с много топлота Велев. — Какво да те почерпя? Тука има едно вълшебно барче. Нашите бионици са напълнили кабинета с разни автомати.

И натисна едно копче от таблото върху бюрото си. Барчето моментално се откъсна от мястото си край библиотеката и се устреми с гумените си колела към креслото на Владимир, отваряйки в движение сезамовата си вратичка пред своите съкровища. Новият директор посрещна с усмивка изненадата на приятеля си, който, за да не се покаже смешен, с прекалена деловитост се зае да си приготви някакъв коктейл. После Зенгинов рече, бъркайки с една дълга лъжичка питието в чашата си:

— Все пак да ти задам най-после и дежурния за такива срещи въпрос! Как се чувствуваш като директор? Не ти е май весело?

— Никак не ми е весело! — потвърди Велев. — И уморен се чувствувам, но нямам право да бъда уморен. Пък в момента като че ли се и разболявам. Какво ми стана и аз не знам. Посред лято, а някакви тръпки почнаха да ме лазят.

И той поразкърши плещи да ги прогони.

— Изпий един коняк, помага! — предложи неврохирургът и веднага грабна шишето.

— Знаеш, че не съм по силните напитки, но, хайде! За срещата!

— И за бъдещите успехи на института „Миладов“ начело с неговия твърд и безкомпромисен нов директор! — вдигна чашата си за весел тост Владимир.

Директорът се намръщи и не можа да се разбере дали на тоста или на неприятно парливата течност, която едва успя да преглътне.

— А сега, като директор, ще ми разрешиш ли да продължа да експериментирам при вас? — попита закачливо неврохирургът.

— С кучета, да! — усмихна се многозначително Велев.

— Кучета-кучета! Няма да се караме в такъв исторически миг, я! — рече с шеговито примирение Зенгинов.

— Владо, аз например също мисля, че до един месец, след като определим дозировката на нашия стимулатор, трябва да пристъпим към опити с хора. Бай Кольо знаеше това и все пак ми забрани да го правя. Каза ми на смъртния си одър: работи още една година поне, дори да си сигурен, че всичко вече е направено; не забравяй, че човек ще имаш пред себе си, не морско свинче! Сега аз съм директорът и никой не може да ме спре, ако сам реша. А чувствувам, че старецът е прав!

— Както виждаш, аз също не бързам.

— А кога ще публикуваш откритието си?

— И с това не бързам.

Двамата усетиха, че конфликтът още не е изчезнал, че всеки миг можеше отново да избухне. Замълчаха и като че ли нямаше какво повече да си кажат. После Владимир изведнъж намери едно продължение:

— Яна ми каза, че сте се сгодили. Отдавна трябваше да свършите тая работа!

— Глупачка! — избухна невъздържано Витан.

Неврохирургът се изправи, леко сконфузен:

— В тайна ли го държите? Не разбирам, тя дори ми каза да съм го съобщял на всички познати. Пък и аз така се зарадвах. Дори на професор Добрев казах, че ще ям в Швейцария само сандвичи, та да икономисам от командировката за сватбен подарък.

— Владо — прекъсна го приятелят му. — Не се сърди, но ми е трудно да ти обясня сега това… това… Струва ми се, че нищо няма да излезе от тоя наш годеж, а най-вече ми се струва, че ще е по-добре и за двама ни, ако нищо не излезе от него.

— Но ти нямаш право да я лъжеш! — наостри се Владимир — Тя така щастлива ми го съобщи!

— Не я лъжа. Тя знае всичко и само се прави на щастлива. И мен се опитва да убеди в това, и общественото мнение иска да привлече на помощ… Затова се ядосах! Прощавай, но наистина не мога…

— Е, то си е ваша работа! — вдигна рамене Владимир и за да прекрати настъпващата още по-голяма неловкост, побърза да се сбогува. — Трябва вече да вървя. Дори багажа си не съм стягал.

— Да, да… — промълви разсеяно-смутено Велев. — Ето виждаш ли, ако не бях директор, щях да дойда да те изпратя на гарата! А утре от рано влизам в цяла серия съвещания и заседания.

— Тогава… поздрави Яна!

— Защо? Тя сигурно ще дойде. Може ли да не те изпрати на такова пътуване? Хайде, желая ви успешно представяне!

Помъчиха се сбогуването им да изглежда сърдечно, но я нямаше непринудената радост от първото приветствие. Отново нещо бе се изпречило между двамата; те го почувствуваха и побързаха да се отърват от него, отървавайки се и един от друг.

А електронното око на вратата, което единствено ги наблюдаваше, безшумно я отвори и затвори, сякаш мълчаливо благославяше раздялата им.

19

Пред входа на централния институтски корпус имаше гъсти рододендронови храсти, чиито дебели листа образуваха една плътна барикада, непрозирна дори денем. А сега беше почти среднощ и тя се вдигаше черна и тайнствена, сякаш криеше зад себе си нещо застрашаващо нощното спокойствие, легнало над огромната територия на института. Само предните листа лъщяха като намазани с машинно масло от лъчите на надвходното осветление и не позволяваха да се забележи блясъкът на две внимателни очи.

Те гледаха ту към входа на главния корпус, в който се помещаваше институтското управление, ту към един самотно греещ на третия етаж прозорец, ту към волгата, която стоеше малко встрани от входа на дългата празна алея, където денем обикновено паркираха колите на институтските работници.

— Е — каза си притежателят на очите, — наистина е време да приключим работния си ден! В края на краищата има кодекс на труда, който не разрешава нощния труд в такива учреждения! Впрочем нощният труд се заплаща у нас само в двоен размер. Предполагам, че за такава нищожна сума едва ли ще крадеш така усърдно от съня си. Много съм любопитен колко ти плащат…

Той се размърда полека, защото краката му бяха поизтръпнали от неудобното седене. Успя да ги протегне, като се подпираше с длани на земята. Тя беше топла и влажнееше.

„Да, и разузнавачите вече са изпортени от цивилизацията! — въздъхна той в себе си. — Два часа не могат да седят спокойно на земята. Пък и тия дълги крака, които наникъде не се прегъват! Ааа, май че иде краят на мъките ми!“

Прозорецът на третия етаж се отвори и нечия глава се надвеси през него, дълго се любува на изгледа, който навярно се откриваше отгоре.

„Е, няма смисъл! — каза си все така беззвучно човекът в храстите. — Нищо няма да видиш! От светло на тъмно не се гледа, това и децата го знаят. По-добре попитай на пропуска кой още се намира в института! И тогава спокойно можеш да си продължиш работата. Ако, разбира се, вече не си попитал.“

Главата се скри зад прозоречната рамка, а след минутка изгасна и самият прозорец.

„Да, питал си вече. Остава да видим дали и алгоритъмът ще излезе верен. Трябва да излезе, защото иначе ще ме накараш да се пенсионирам преди моя полковник!“

На входа се появи внушителната фигура на заместник-директора и с няколко бързи крачки напусна осветената част на алеята.

„Спокойно! — продължи своя мислен разговор с него човекът в храстите. — Нали ти казаха, че ме няма? После, когато човек много бърза, допуща грешки. Огледай се още веднъж! Така! Още може! Сега провери дали колата е в ред! Ти си я проверявал, разбира се, но още веднъж трябва. Двойната проверка винаги е за препоръчване, когато се каним да пътуваме надалече. А чантата ти ми се видя подозрително натъпкана. Само не мисли, че съм любопитен какво има в нея. Досещам се. Виж, любопитен съм дали се поддаваш на внушения. И с удоволствие бих опитал, но играта не разрешава. Пък и ти съвсем не си толкова глупав, колкото те мислят колегите ти, и сигурно ще усетиш. Чудесно! Ето така трябва да пали всяка кола, ако искат хората да разчитат на нея. Но не потегляй, моля те, защото много ще огорчиш Ивановски! Това значи да опровергаеш неговия алгоритъм в най-важните му части. Ааа, знаех си, че си добро момче! И изпълнително. Слушай, ама тая чанта е друга, макар да изглежда съвсем същата! Не, не може да ме заблудиш! Времето от паленето и гасенето на мотора до излизането ти от колата не беше достатъчно, за да извадиш нещо от чантата, да го оставиш и да я затвориш. Става интересно, значи! Хайде върви сега, защото ще се спукам от любопитство! И не ме карай да заобикалям напразно!“

Антонов извършваше бързо и точно всичко онова, което наблюдаващият изговаряше предварително в мислите си, сякаш възприемаше по телепатичен път негови заповеди. Той се огледа още веднъж, заключи грижливо колата, проверявайки всичките й врати и багажника, пъхна ключа в джоба си и с дълги крачки се отправи по алеята към сградата на информационно-изчислителния център. Голямата адвокатска чанта почти не помръдваше в някак неестествено изпънатата му ръка.

Мъжът се изправи зад своята рододендронова барикада. Поразкърши се, постоя като в колебание, но мисълта му беше все така игриво-отривиста, шеговита, лаконична и проста, сякаш разказваше някому нещо, което вече е станало и се нуждае само от бегла обрисовка, а не от анализ и предположения. Тя нареждаше: „Трябва ти една минута, за да отнесеш зам.-директорското си достойнство по обикновения, неподозрителен начин до центъра. Три минути ще обхождаш помещенията, три минути ще разговаряш с Ивановски. Впрочем вие може и да се поскарате, както винаги, ако искаш и в такава съдбоносна нощ да останеш верен на характера си. Седем. Аз също ще мина разстоянието за една минута. Все пак дългите крака не са чак толкова лошо нещо. Сега да видим какво още има в колата ти!“

Той отброи минутата в съзнанието си, след това бързо излезе на алеята. Между пръстите му лъсна секретен ключ и се забоде в дръжката на вратата, която безшумно се отвори. Свикналият на тъмнината му поглед веднага забеляза чантата, която лежеше на предната седалка с оная физиономия на вещите, когато искат да изглеждат неподозрителни. Но човекът не посегна към нея, а само хитро й се усмихна и издърпа ръчката, която отваряше капака на мотора. Отиде при него, вдигна го, напъха глава и ръка под капака, където една мъничка лампичка бе грейнала с тревожната светлинка на всяка автомобилна авария. Пръстите му сръчно развинтиха и завинтиха нещо, после свалиха полека големия капак, но не успяха да го затворят така тихо, както бе им се искало навярно. Това като че ли накара мъжа да ускори действията си. Той отново заключи колата и хукна покрай сградата на института, направо между цветните лехи.

Когато стигна пред входа на информационно-изчислителния център, той беше леко запъхтян. Хвърли бегъл поглед на ръчния си часовник, използувайки светлината на близкия луминесцентен фенер, и вече по-спокойно си избра нова позиция за наблюдение.

Този път не се наложи да чака толкова дълго. Не бяха минали повече от три минути и заместник-директорът на института излезе на стълбището, поспря се за миг на горното стъпало, пое дълбоко въздух, шумно, треперливо като въздишка, врътна глава наляво и надясно и тръгна бавно по обратния път. Но явно едва се сдържаше да не затича.

Мъжът, който го следеше, изчака да отмине петдесетина метра и се шмугна във входа на центъра. Новоназначеният портиер пазач, който дремеше на един стол в преддверието, вдигна сепнато глава и викна:

— Ей, другарю, накъде така! — но позна влезлия и промърмори извинително: — А, вие ли сте?

Нощният посетител само махна с ръка за поздрав и го отмина. В програмната зала Ивановски и някакъв млад човек седяха до машината за кодиране. Гномът математик диктуваше:

— Нула, нула, едно, нула, нула, едно, нула, нула…

— Две нули не означават ли неприлично място? — запита влезлият.

— А, Стойко! — усмихна се разсеяно джуджето. — Какво по туй време?

— Тоя въпрос трябваше да зададеш на Антонов — отвърна Велев.

Двамата учудено го изгледаха.

— Той идва всяка вечер. Като не му давате въоръжена охрана за центъра, не може да спи спокойно. Само атентатори вижда около себе си.

— За разлика от вас, които изобщо не ги виждате — изрече с остра насмешливост майорът и се обърна към младия човек. — Вие дежурният информатор ли сте? Защо не сте на мястото си?

— Повиках го да ми помогне в едно изчисление — отвърна Ивановски вместо своя подчинен.

— И какво ви каза Антонов?

— Нищо. Нали знаеш, че почти не разговарям с него. Той само надникна при нас и… както всяка вечер — да сме си отваряли очите.

— Значи, само е надникнал? А вие защо не го послушахте — запита майорът с поглед в часовника си.

Недоумението на двамата се засили.

— Той нали дойде с чантата си?

— Май че с нея беше — отвърна дежурният информатор.

— А с нея ли излезе?

Младежът вдигна рамене и Стойко рече заядливо:

— Видяхте ли? Значи, не сте си отваряли очите. А той излезе без чанта.

Двамата неволно се огледаха.

— Да я потърсим, а! — предложи майорът и бързо се отправи към желязната врата, която пазеше помещението с паметната апаратура на информационните машини.

— Там е заключено — обади се Ивановски — Ключът е у мене. Антонов не е влизал вътре.

— Сигурен ли си? Все пак дай ми ключа — и той почти го изтръгна от ръката му. — Може да е влизал и през стаята на информатора, щом дежурният не си седи на мястото.

Момъкът се изчерви, смутолевейки:

— Там вратата също е заключена и е забранено да се влиза през нея.

Но майорът бе вече отключил и натисна копчето за осветлението. Ярка луминесцентна светлина заля задръстеното от огромната апаратура помещение.

— Ела, Ванче! Ела се порадвай на алгоритъма си!

Когато джуджето дотича с късите си крачета, Велев стоеше на една от страничните пътечки между апаратите и отваряше красивата кожена чанта на заместник-директора.

— Стоеше само на петдесет сантиметра от мястото, което беше изчислил.

— Как… во? Как така… ама… — заекваше джуджето, а устата му зееха, сякаш не му достигаше въздух.

— Най-банална пластична бомба — усмихна се презрително майорът, като с безкрайна предпазливост пъхна ръката си в чантата. — Но достатъчна, за да прати всичко това в някой склад за вторични суровини.

— Ти си луд! — изкрещя неочаквано Ивановски. — Махай я навън!

Младият програмист, който също бе влязъл, се намери с един скок зад желязната врата.

— Спокойно! — измърмори Стойко; той беше поставил чантата върху капака на един по-нисък апарат и бъркаше сега с две ръце в нея. Чертите на лицето му бяха станали каменно-твърди. — Щом е бил толкова умен, за да разбере къде да я постави, няма да е толкова глупав да я взривява, преди той самият да е достатъчно далече от института. Пък… може би и от България. Така… така… да, обикновен киселинен, взривател! И шнурчето си го бива. Най-малко за пет часа е разчетено. А за пет часа човек може да премине три от нашите граници, ако колата му е в ред. Нали, Ванче?

Той затвори чантата, вече не така предпазливо, изправи се и облекчено въздъхна. Очевидно въпреки привичната му весела нехайност тия няколко минути бяха му костували не по-малко вътрешно напрежение, отколкото на двамата кибернетици, които стояха един до друг, бледи и разтреперани и комичини.

— Ах, мерзавец! Ще го убия! — изрева внезапно джуджето с неимоверен за ръста му глас. — Какво стоиш бе, идиот! Ще избяга!

И припна навън с късите си крачета.

Майорът с чантата в ръка го застигна и забави крачките си, за да вървят редом.

— Няма да ни избяга, Ванче! Взел съм мерки. Стой си тука и си гледай работата. И вие, другарю! Останете на мястото си! Нали сте дежурен — рече той по-строго към младия кибернетик, който бе се изтръгнал най-после от вцепенението си и реши също да участвува в преследването на злосторника. — Нека не вдигаме шум! Това, което научихме сега, не бива да знае никой друг от института, ще ви държа отговорни за това, ясно ли е! Хайде, лека нощ!

— Стойко, аз… аз… дай ми пистолет, чуваш ли! — завика Ивановски. — Искам аз да го застрелям, лично! Ако си приятел…

— Как така ще го застреляш бе! — засмя се майорът. — Хайде, Ванче, не ми пречи да си гледам службата! Пък и нали не отива на един кибернетик математик да се пали толкова. Уж беше против емоциите!

И той затвори вратата пред носа на Ивановски, както би я затворил пред някое палаво дете, което на всяка цена иска да излезе на улицата подир баща си.

Затича по алеята леко и весело, сякаш участвуваше в някакъв младежки крос. А в същия ритъм подскачаха и мислите му: „Видя ли, Антонов, колко е лошо човек да си вади задграничен паспорт веднага щом разбере, че се готвят да го уволняват? Все едно, че си вадиш присъдата за затвора. Не, прави са колегите ти, че не си никакъв психолог! Неведоми са пътищата господни, както казват поповете, но с кибернетиката може да се предскаже всичко. Дори и пътеките на амбициозното бездарие. Не ми е ясно само на какво си се надявал? И как е възможно такъв хитрец като тебе да повярва на разни обещания! Та ония също си имат предостатъчно некадърници в науката! Или наистина си си помислил, че ще те направят веднага ректор на някой прочут университет за заслугите ти в шпионажа? Антонов, Антонов… жалка, нищожна личност! Както би рекъл Паниковски от «Златния телец». И сега ще има «бият Паниковски»“…

Стигнал до главния корпус на института, майор Велев застъпва на пръсти, като скри чантата зад себе си. И успя да изненада заместник-директора, който целият бе се заврял в мотора на своята Волга.

— Не ще ли?

Антонов рипна, сякаш убоден в изпънатите си задни части, които единствено се виждаха от тялото му, и удари глава във вдигнатия капак.

— Полека! — рече весело майорът. — Сега ще ви излезе цицина.

— А! Вие ли сте? — промълви силно изненадан заместник-директорът, но бързо се овладя и това като че ли се хареса на младия контраразузнавач, защото той любовно му се усмихна. — Нещо се е повредило в колата ми. Не ще да запали. Вие разбирате ли от коли, другарю Велев?

— Физиолозите твърдят, че палецът бил най-важният от всички пръсти. Моторът също си има един палец, без който не може да тръгне. Проверихте ли дали е на мястото си? Чувал съм да казват, че когато един шегобиец иска да погоди номер на някой автомобилист, открадва му палеца.

Велев игриво се приповдигаше ту на пети, ту на пръсти, като флиртуваща гимназистка, и люлееше зад гърба си голямата кожена чанта.

— Къде се намира тоя палец? — запита подозрително Антонов.

— Човек трябва да познава добре моторното дело, другарю Антонов. Особено, когато е решил да използува колата си за дълги пътешествия.

— Прав сте, дявол да го вземе! Нали знаете, че утре тръгвам за чужбина. Бях решил с колата да пътувам, а сега…

— Така ли? Не, не сте ми казвали.

— Възможно е. Но предполагам, че все пак знаете де! — изсмя се дрезгаво заместник-директорът. — Та, къде, казвате, се намира този палец?

— Засега… в джоба ми.

Антонов беше повече от изненадан:

— Ааа! Вие сте, значи, шегобиецът! И защо?

— Би трябвало да попитате как — рече в тона на своята добродушно-шеговита бъбривост Стойко. — Истинският шофьор най-напред това би попитал. А защо? Много просто! Видях колата ви, видях, че кабинетът ви не свети, а ми се искаше да ме откарате до града, защото изтървах последния автобус. Задигнах палеца за в случай, че се разминем, и тръгнах да ви търся. А в информационния център ми казаха, че току-що сте излезли оттам. И ми дадоха чантата ви, която сте забравили. Това вие, учените, сте страшно разсеян народ! Как може да си забравяте така чантата? Ами ако носите в нея важни документи? Имах по-добро мнение за вас, другарю Антонов! Уж все за бдителност говорим. Ето, заповядайте!

Заместник-директорът се дръпна в инстинктивен ужас от протегнатата към него чанта и майорът направи пресилено учудена физиономия.

— Какво ви стана?

— Нищо, нищо! Благодаря — стресна се от въпроса Антонов и след кратко колебание, едновременно, с което втренчено гледаше събеседника си, видимо съобразил нещо, пое внимателно чантата.

— Хайде сега да направим една разходка — предложи неочаквано майорът, като бързо го хвана под ръка, така че не му даде възможност да остави чантата в колата. — Имаме време! Вижте каква хубава нощ е. Ще си побъбрим за…

Но Антонов бурно се задърпа:

— Не мога. Оставете ме! Нали ви казах, че утре заминавам. Ако искате да ви откарам до града, сядайте бързо.

— Щом сте с колата, може да тръгнете, когато си пожелаете. Имате време да се наспите. Хайде, хайде!

— Не! — почти изкрещя Антонов и успя да отскубне ръката си. — Тръгвам веднага.

— А палецът? — засмя се Велев, бръквайки в джоба си.

— Ако не ми го дадете, ще извикам такси.

— Значи, все едно ще отложите пътуването, другарю Антонов. Докато намерите друг палец.

— Но вие… вие… Това вече не е шега, другарю Велев! — заекна заместник-директорът. — Много ви моля!

— Добре, край на шегите! — И майорът му подаде парченцето желязо, наречено „палец“, без което колата не можеше да тръгне.

— Но аз не знам къде се поставя! — почти изплака от нетърпение Антонов.

— Хайде от мен да мине! Ще го поставя — заяви с ухилено великодушие младият майор. Взе отново „палеца“, мина от другата страна на колата и се пъхна под капака на мотора. — Няма ли да дойдете да видите къде стои тоя палец?

Антонов без желание пристъпи към колата, която светеше с всичките си вътрешни и външни светлини. Явно не го интересуваха никакви моторни части. Той се въртеше и пристъпваше от крак на крак и нервничеше като малко дете, на което му се ходи някъде и скоро ще намокри гащичките си, ако майка му не го забележи навреме. А Велев нарочно се бавеше, отвинтваше и завинтваше разни гайки, разглеждаше отделните части на мотора, сякаш търсеше да открие и друга някаква повреда, и отвръщаше с добре изиграна досада на постоянните подканяния на заместник-директора да бърза:

— Ей, сега! Минутка!

— Много ви моля! Толкова ли трудно се поставя тоя палец?

— Преглеждам мотора. Може да има нещо друго не в ред. А ви предстои пътуване.

— А бе какво ще го гледате! Хайде по-бързо!

— Много сте нервен, другарю Антонов. В такова състояние не бива да карате. Сигурно ще направите катастрофа.

— Велев, престанете с тия глупави приказки! Казах ви, бързам!

— Шът! — изкомандува майорът и подаде ухо към мотора. — Какво цъка така? Нищо не работи в колата освен акумулатора, а пък нещо цъка. Откъм тоя край идва, при вас. Да нямате някакъв будилник в джоба си?

— Цъка ли? — запита почти шепнешком Антонов. — Какво може да цъка? Така ви се е сторило.

— Цъка, цъка. Аз имам много остър слух. Откъм вас се чува. То не е точно цъкане, а някакъв особен шум…

— Шум ли? Какъв шум? Нищо не чувам.

Антонов съвсем бе загубил гласа си, а Велев се изпъна все така напрегнато заслушан:

— Ето, усилва се! Сега ще го чуете. Да, става все по-силен…

Но Антонов не дочака да го чуе. С един замах запрати чантата в тъмното, чак зад рододендроновата барикада, и веднага след това отпусна ръцете си като прекършени.

— Полудяхте ли? — учуди се майорът. — Защо хвърлихте чантата?

Антонов не отговори. Главата му бе хлътнала в раменете и той целият трепереше като в нервна треска, като пред епилептичен припадък. Майорът заобиколи колата, запали едно силно джобно прожекторче, рече вразумително, както се говори на ненормален:

— Елате, Антонов. Ще я намерим. Аз ще ви светя. Защо треперите така? Да не ви е хванала болестта на Паркинсон? Хайде, елате!

— Не! — изкрещя ужасен заместник-директорът.

— Глупак!

Майорът изрече това неочаквано високо, със съвсем друг глас, в който сега имаше само едно дълбоко презрение, граничещо с погнусата. — Какво може да шуми в една пластична бомба с киселинен взривател? Шуми ти празната глава! Подай си ръцете, мерзавец такъв!

Но Антонов не искаше или не можеше да ги вдигне, видял редом с прожектора черното дуло на пистолета и белите зъби на стоманените белезници.

— Подай си ръцете, Жаклинов! — изкомандува властно майорът. — Играта свърши!

Навярно неговите очи по-силно от прожектора пронизваха в този миг лицето на престъпника. И той се покори. Стоманените гривни щракнаха около разтрепераните му китки.

— Така! — рече майорът и го побутна в гърба. — Сега да намерим чантата! Вървете! Бомбата е обезвредена. Но ще ни трябва за доказателство. Да допълни другата чанта с откраднатите документации. Корпус деликти, както казват в съда.

Тя бе отлетяла доста далеч, отнесена от нечовешката сила на ужаса, но Стойко бе забелязал посоката и отведе престъпника право при нея. Вдигна я, пъхна дръжката й в заключените му ръце.

— Ключът за палене къде е? Ще ви откарам с вашата кола. — Гласът на майора не беше вече нито гневен, нито доволен, а равнодушен както при извършването на някоя твърде привична работа — играта наистина бе свършила и нямаше нищо интересно в това да откараш един престъпник в ареста. — И защо така непредпазливо сменихте ключалката на бравата? Обичате навярно да си имате много ключове.

— В колата е — промълви Антонов.

— Имате късмет, Жаклинов! Принуден съм да ви спестя позора и неудобствата на милиционерската джипка.

— Аз се казвам Антонов.

Престъпникът бе си възвърнал самообладанието и вървеше някак по-бодро, сякаш нямаше търпение да стигне до затвора.

— Но и Жаклинов. Нали си спомняте, че ви говорих за Менделеевата таблица? В случая… един елемент с няколко изотопа. Впрочем това беше единственото оригинално нещо във вашата работа. Общият псевдоним за няколко резидента. Само че… такова име! Пак в стила на цялата ви профанщина!

— Не съм го измислил аз — отвърна почти обидено Антонов.

— Вярвам ви. Жабарски го е измислил, нали? А пък ония, чужденците, отгде да знаят, че такова име в България може да измисли само един кръгъл глупак.

— Жабарски? Не познавам такъв.

— Още утре ще се запознаете — рече майорът и поизбърза напред да свали капака на мотора.

— Арестуван ли е? — запита Антонов.

— Обичам простите, човешките въпроси — иззлорадствува майорът. — Но така ще разговаряме утре, сега ми се спи.

Престъпникът отново зае позата на обиден:

— Щом знаете всичко, за какво ви беше тая глупава игра с чантата?

— Когато срещна такива като вас, Антонов, без да искам ставам жесток. Но нашето законодателство не позволява да бъдем жестоки дори спрямо най-отвратителните предатели. Та… използувах случая да излея естествената си злоба по един ненаказуем от закона начин. Хайде, сядайте, че наистина ми омръзна да се разправям с вас! Не си въобразявайте, че сте ми интересен с нещо! И не мислете за съпротива из пътя, на пропуска ще седне един човек до вас. Мислете за родината си и за колегите си, и за науката, която е имала нещастието да ровите в нея с калните си пръсти! За всичко онова, от което сте се отрекли и което също ще се отрече сега от вас…

Трясъкът на моторния капак прекъсна последните му думи като пистолетен изстрел. Майорът заобиколи с две крачки носа на колата, тръшна се пред кормилото и с голяма скорост потегли от място, както правят това само неразумните или много опитните шофьори.

Пред стъклото изплува къщичката на пропуска и лостовият милиционер, вдигнал ръка за спиране и проверка.

Част втора

1

Белмонт се присегна към апарата, който тихо бе звъннал върху писалището.

— Извинете, госпожица Зайдел… — промърмори някак смутено апаратът с несигурни басови нотки.

— Да почака.

Но секретарят, изглежда, не бе успял да предаде нареждането, защото вратата се отвори почти в същия миг и в кабинета, обзаведен твърде луксозно и с много вкус, се втурна висока млада жена, обвита в невидимия облак на един натрапчиво силен парфюм.

— Жан! Ти си бил отдавна тук, а да не ми се обадиш!

Тя бурно заобиколи писалището и обви шията на Белмонт, преди той да бе се изправил напълно от стола си. Прекърши стройното си тяло, с притворени очи потърси устните на мъжа. Той спокойно отвърна на целувката й, после внимателно, но властно се освободи от прегръдката. Усмихна се, а усмивката му беше съвсем неопределена и може би само снизходителната насмешка се разчиташе по-ясно в нея.

— Здравей, Клара!

— Жан, какво е това? Успял си междувременно да ме разлюбиш! — отдръпна се жената, като заговори тихо с онзи мек акцент на немския език, който издаваше, че тя се е родила някъде около Рейн или Мозел. От думите й лъхаше една смесица от тъга и кокетство, която много приличаше на парфюма й по своята упойваща натрапчивост.

Тя свали широката кожена наметка от раменете си, като я захвърли на близкия стол, и тялото й се оголи в тъмната следобедна рокля тънко и гъвкаво.

— Седни, Клара! — каза Белмонт спокойно, без каквото и да е вълнение. — Днес щях да те потърся. Какъв е този отвратителен парфюм?

— Какво да правя, като е пак на мода старата, добра лавандула — отвърна младата жена леко намръщена, навярно от безразличието, с което бе посрещнат бурният порив на чувствата й. — Налей ми, моля те, чашка коняк!

Тя седна в насрещното кресло и изпъна дългите си красиви крака в невидимите чорапи. Докато наливаше коняка в две чашки, Белмонт спря поглед на краката й и отново се усмихна със своята студена, неясна усмивка.

— Жан, защо ме посрещаш така? Как те чаках през всичкото време… — каза жената, след като изпи коняка на един дъх, сякаш от него бе почерпила смелост да иска обяснение.

— О, моята мила Пенелопа! Нима си скучала? Доколкото разбрах, секретарят ми се е старал да не усетиш отсъствието ми.

Трепнаха само нейните черни, неестествено извити мигли. Той я гледаше в упор и от цялата му елегантна фигура струеше властното равнодушие на абсолютния господар.

— Това трябва да престане. Знаеш, че не мога да търпя около себе си подобни връзки. Ще говоря и с него. Той е разбрано момче, умно е и младо и ще бъде жалко за него, ако се наложи да се разделим.

— Жан, ти си същински дявол! — промълви боязливо жената.

— Благодаря. Мисля, че се разбрахме.

Но тя изведнъж рипна от креслото.

— Не, не се разбрахме. Жан, моля ти се, изслушай ме! И бъди поне за минутка обикновения човек, който не може да не се крие и в тебе!

— Клара! — призова я той раздразнено. — Толкова усилия положих да възпитам у тебе повечко сдържаност. Не ме карай: да мисля, че наистина е невъзможно да се направи от слугинята дама.

— Можеш да ме обиждаш, както си искаш — почти изплака жената, — но помъчи се да ме разбереш. Моля те! В името на онова, което ни е свързвало досега, искам да те помоля. Освободи ме! Уважи в мен жената и чувствата й. Аз…

— Слушай! — прекъсна я той почти грубо. — Каква е тая истерия? Знаеш, че при нас с такива неща далеч не се стига. Най-многото да те сгази случайно някоя кола или да намерят трупа на някоя самоудавница в езерото.

Жената се сви, отпусна се пак в креслото и тихо простена:

— Защо си толкова жесток?

— Сега не обсъждаме моето поведение, а твоето. Хайде, кажи какво се е случило. Но спокойно, така както съм те учил — той й подаде табакерата си, усмихна се и добави вече по-топло, почти сърдечно: — Защо така, бе момиче? Един месец ме нямаше и ти успя да излезеш от релсите. Като че ли наистина съм ти липсвал.

Клара запали цигарата от поднесената й запалка, всмукна дълбоко, изпусна дима полека, сякаш се колебаеше дали да не го задържи още в себе си, унило сведе дългите си клепки.

— Е? — подкани я Белмонт.

— Нищо. Безсмислено е.

— В нашите взаимоотношения няма безсмислени и маловажни неща. Кажи!

Тя го погледна, като че ли искаше да се увери в готовността му да я изслуша, но в погледа й не се появи надежда. Белмонт беше седнал в насрещното кресло. Лицето му беше меко, хубаво в своето спокойствие и чувство за сила, но очите, които не помръдваха зад стъклата на очилата, бяха очи на каменен идол. И тя каза почти небрежно, защото бе разбрала вече, че молбата й ще бъде напразна:

— Докато те нямаше, изведнъж ми се прииска да живея по някакъв друг начин, по-простичко, по-чисто. Ти може би ще разбереш това, защото разбираш всичко, но не можеш да го почувствуваш. Женска история! Сама съзнавам, че е невъзможен вече за нас такъв живот. А Вонсан не е виновен. Не свързвай това с него. То започна именно след… след това.

Белмонт се надигна да налее чашките. После заговори тихо и едва ли не тъжно:

— Имаше време, когато бях готов да повярвам в искреността на чувствата ти към мене. Какво се е случило? С какво те разочаровах?

— Не би трябвало да говорим за това. Нали не теб обсъждаме?

— Клара, в евтините криминални и шпионски романи хората като нас ги рисуват обикновено като някакви лъжци, на които притворството е първата им природа. Защото авторите не знаят колко много повече се нуждаем ние, дори за работата си, от откровеност, от ясни отношения. Притворството при нас не е притворството на шмекера еснаф, а великото умение да бъдеш господар на чувствата си. Бъди откровена и аз ще съумея да го оценя.

— Да — рече Клара по-бодро. — Ти умееш да определяш точната стойност на нещата. Това най-много ме е възхищавало у теб. Аз действително те обичах искрено, много е възможно и сега да те обичам, а не по-малко възможно е изобщо никога да не съм те обичала. Възхищението от един мъж не винаги е обич. А аз винаги повече съм ти се възхищавала. За мен ти беше един безкрайно умен, безкрайно силен мъж и един велик артист, който умее всеки миг по своя воля да преобразява лицето си. Веднъж да бъде добродушен, мечтателен учител по музика, друг път борсов политик или безскрупулен убиец, в един миг да бъдеш стеснителен и влюбен като гимназист, в следващия — жесток като инквизитор, в по-следващия — студено равнодушен като неговия бог. И това също ме възхищаваше. Но… може би в един момент ми се е приискало да узная кое е истинското у тебе. И оттук да е започнала преоценката. Защото сега не бих могла да те нарека артист. Артистът преобразява своето лице със сърцето си. А ти го преобразяваш с ледената безчувственост на автомат, командуван от своя електронен мозък…

— И това ти се вижда по-малоценно? — Използува той замълчаването й, но във въпроса му нямаше насмешка, а само един кротък интерес.

— Артистът не го прави за изгода.

— А нима аз го правя за изгода? Мислиш ли, че не бих могъл да притежавам всичко това, което печеля, и по друг начин? Все пак имаш представа за възможностите ми. Не, Клара, то е същото самоосъществяване. Просто в нашия безинтересен свят, където човек е обречен да живурка като влечуго за хляба си, на мен ми се е приискало да живея по-интересно, по-опасно, да не треперя като другите само от рака и уличните катастрофи. Ако бих живял в миналите векове, щях навярно да стана странствуващ рицар или водач на разбойници, или мисионер сред човекоядци. Аз и сега бих могъл да ръководя някоя гангстерска банда не по-зле от Ал Капоне, но мозъкът ми е задръстен с повече култура и повече скептицизъм. Затова съм обречен да играя със себе си и с другите и в това да намирам своето самоосъществяване. Вярваш ли ми?

Тя го слушаше изненадано, защото никога не бе чувала от него такива откровения. Но не посмя да кимне по-решително.

— Така. Това е, което се отнася за мен — продължи той в същия ласкаво-изповеден тон. — А твоят живот се определя от подобни закони. Затова не мисли, че не мога да ти съчувствувам. Ти си не по-малко заразена от скептицизма на нашия свят и не бива по-дълго от половин час на месец да се заблуждаваш в стойността на така наречените прости и чисти чувства. Те отдавна са загинали в цивилизацията. Съвременният човек живее сложно и ще живее все по-сложно и в тая сложност ще намира щастието си. Носталгията по обикновения в кавички живот е чист атавизъм, с който може сегиз-тогиз да се пококетира, но да му се обръща сериозно внимание е вредно. Хубаво е, че сама разбираш това. Нека не търсим щастието, за което не сме родени и което е не по-малко измамно. Нашето щастие е в богатия и рискован живот, във властта над хората, която държим в ръцете си, в чудесното забавление да си играем с тях и всеки миг да им демонстрираме своето превъзходство и презрението си към техния мизерен страх. Убедени ли сме в това, нашите чувства ще бъдат не по-малко чисти и искрени и двойно повече за уважение от еснафските лигавщини, зад които винаги се крие простата сметка, а не величието на една жажда, която знае как да се само утолява и притежава всичките средства да прави успешно това. Щастието е в силата. Това се отнася и за жените. Защо искаш да се откажеш от силата на своята красота и ум и да ги сложиш в краката на някой самодоволен простак? Когато с тях можеш да бъдеш господар и на себе си, и на другите. Така е, мила. Ако ме смяташ за умен, повярвай ми! Ние пак ще поговорим за това, но ти си помисли хубаво и хубаво разсъди! Не знам, може и да те освободя, ако настояваш. Но не бих желал да те правя нещастна. Ти отдавна си негодна за щастийцето, което ти се мержелее в забърканото мозъче. А е твърде рисковано за нас да се убеждаваме в това от личен опит…

— Жан, ти наистина си достоен за по-друга участ — въздъхна Клара Зайдел.

— Ето, пак същото! — рече той с досада. — Разбери, че не желая друга участ! Просто не са ми интересни другите съдби. Политик ли да стана? За да се подмазвам на простаците, въобразявайки си, че ги водя? Да спекулирам с надеждите на простолюдието за по-добър живот? Не, предпочитам да водя за носа ония, които са умни, с тях да меря способностите си. Виж съвременния човек! От най-малкия до най-големия. Как живее? Така е омотан в паяжината на законите и условностите, че не е останало нищо природно в него. А ние сме много по-близо до природата си. Ние единствени можем да си позволим лукса да нарушаваме законите, да сменяме имената си, дрехите си, лицата си, да бъдем стотици, а не едни, да разполагаме с всичко, което ни дава животът, свободно, неограничено, да убиваме безнаказано и да бъдем убивани с почести и възхищения, защото наказанията, които ни се налагат, когато ни хванат, всъщност не са наказания, каквито се полагат на един крадец, на един, който е убил жена си от ревност. Това са само поражения в една свободна борба, която се диктува от своя си, красива етика и не е изкълчена от религиозните догми, от буржоазните потребности за ред и спокойствие на гражданина. Само в нашите среди се срещат истински смели, истински доблестни, честни, верни на себе си, на природата си мъже и жени. Защо трябва да искаме другото, по-малоценното?

Клара уморено се усмихна:

— Както винаги, правият си ти.

Той направи жест на възражение:

— Не, аз искам това да стане и твоя правота. Не слушай тоя глупав орган, на който толкова се позовавате вие, жените! Аз съм се занимавал с ендокринология и с какво ли не и мога много точно да ти кажа какво представлява сърцето. А що се касае до познавателната му страна, то винаги лъже. — Белмонт говореше вече само добродушно-иронично. — Ето ти не знаеш например истинското ми име. Сърцето ти много иска да го узнае. А какво ще се промени с това между теб и мен? Нищо. Може да стане само по-лошо… за теб. Нека работим както досега и нека нашите отношения бъдат както досега ясни и прости. Бъди сигурна, те са по-ясни и по-прости от която и да е идилична любов между двама непорочници. Слушай сега какво ще искам от тебе! Хайде, може да е за последен път! — Тук той великодушно се ухили. — Тези дни трябва да се позанимаем с един българин. Хирург. Трябва да ми помогнеш да го задържим, да го склоним да остане на Запад. Или поне да задигнем някои неща от него. Ще се наложи за известно време да станеш пак очарователна лаборантка. Работата е приятна и ако успеем, след два месеца ще се разхождаш в нов „Мерцедес“. Нали такъв искаш?

— Пак ли ще ме изтезаваш с някой дядка професор? — продума тъжно Клара.

— Този път имаш късмет. Той е млад, приятен и хубавец. Гледай само да не забъркаш някоя каша! Сантименталностите настрана!

— Жан, а ти не закачай момчето!

— Това остави на мен!

— То наистина не е виновно. Аз…

— Знам.

— Жан… аз все още те обичам.

— Знам — повтори Белмонт с тънка усмивка.

Тя стана, разбрала, че трябва да си върви.

— А кога ще се видим?

— Нарежданията ще получаваш по обикновеному. А иначе… аз ще те потърся. Да се чукнем още веднъж: за успеха!

До вратата той леко отклони нейните очакващи устни и веднага се върна на писалището си. Натисна копчето за секретаря си, вдигна глава в очакване.

— Влезте!

Секретарят, млад човек, с атлетически плещи и лице на филмов ковбой, безмълвно се поклони. Полите на тъмното му сако тежко се олюляха при навеждането.

— Защо носите пистолета отпред? — запита строго Белмонт. Секретарят изглеждаше дързък и безстрашен младеж, но погледът на началника му очевидно го смущаваше. Разкопча сакото си и показа специалния вътрешен джоб:

— За по-удобно.

— Оставете тия момчещини! Не сте гангстер. Колко пъти ви казах, че гангстерските методи и гангстерския вид нямат място в нашата работа. Дойдоха ли сведенията от България?

— Не. Никакви не се обаждат. Почвам да се безпокоя…

— Оставете безпокойствата на мен! — прекъсна го рязко Белмонт. — Предай по ЕСЗЕТ на деветнайсет. Никакви действия до второ нареждане.

— По ЕСЗЕТ на деветнайсет — повтори секретарят по военному. — Никакви действия до второ нареждане. — И понечи да си излезе.

Белмонт го остави да стигне до вратата, като замислено гледаше широкия му гръб.

Лицето му бавно се преобразяваше в добродушно загриженото лице на класен наставник:

— Почакайте! Кажете, Вонсан — вие сте млад човек, с бъдеще, в което аз все още вярвам, успяхте да спечелите и доверието ми, — иска ли ви се да се разделим?

Младият мъж леко пребледня и по-скоро инстинктивно поклати глава. Очевидно знаеше добре какво означава раздялата при такива служебни отношения.

— Ето, виждате ли! — продължи равно и кротко Белмонт. — Тогава не бива да ме огорчавате. От днес, значи, пак ще търсите госпожица Зайдел само служебно, когато аз ви наредя. Съгласен ли сте?

— Мосьо Белмонт…

— Не, вие не ми обяснявайте! Само кажете дали сте съгласен или не.

— Съгласен съм — тихо отговори секретарят.

— Имате ли нещо против, ако ви глобя с половин заплата за издаване на служебна тайна? Загдето сте съобщили на Зайдел, че съм се върнал. Мисля, че наказанието е повече от нищожно. Просто за спазване на условието.

— Та вие сам ме запитахте за нея и казахте, че ще ви трябва!

— Това още не е нареждане. Научете се да различавате нещата, Вонсан. Пък и вие преди това бяхте й вече съобщили, нали? — запита Белмонт с усмивка, която говореше, че той не се сърди на това.

Секретарят кимна. Ковбойското му лице беше се зачервило като при бърза и продължителна езда на непокорен кон.

— Добре. Предайте сега нареждането. После поискайте от госпожица Зайдел сметката за текущите й разходи през месеца и й пригответе чека за следващия месец. А сведенията от България ми предайте веднага, ако дойдат до довечера. Утре ще бъда в Базел. Там ще ме намирате на обикновеното място.

Секретарят отново се поклони смирено и почтително. А неговият началник го изпроводи с един доброжелателен поглед, който може би беше искрен, защото никой в този миг не го наблюдаваше.

2

Решението на Академията да изпратят именно него на конгреса сякаш сдобри Владимир Зенгинов с целия свят. Той с ентусиазъм помагаше на проф. Добрев при изготвянето на представителния доклад, с обич, много грижливост и вдъхновение подреди и оформи научните съобщения, които лично трябваше да направи, така че академичният съвет, състоящ се от твърде придирчиви стари учени, не намери какво да възрази и прие работата им с шумно одобрение. Но в последния ден преди тръгването изведнъж цялото му съзнание се разтресе от страшната мисъл, че би могъл да използува конгреса, за да направи съобщение за своето откритие. Това щеше да избухне като бомба там, щеше за няколко минути да стигне до мозъците на всички неврохирурзи по света, д-р Владимир Зенгинов за един миг щеше да стане учен от световна величина. Нито една операция досега не бе му струвала толкова усилия, както борбата с това примамливо хрумване. Той успя да го отхвърли и все пак не успя да си наложи да не вземе със себе си всички материали, свързани с откритието. А в самолета, който над градове и реки ги отнасяше към снежните върхове на Алпите, тая борба продължи. Той се виждаше на трибуната на конгреса, виждаше смайването на делегатите, чуваше френетични овации, опиваше се от възторженото усещане, че изведнъж ще прослави и себе си, и своята родина и… веднага помръкваше, защото знаеше, че все пак няма да го направи, че няма право да го направи.

Проф. Добрев, който се радваше като дете на красивите гледки, прелитащи зад самолетния илюминатор, се учудваше на мълчаливостта на младия си спътник.

— Зенгинов, да не ви е хванала вече сценичната треска? — опита се той да го ободри. — Не се бойте, ще се представим добре. Колко такива конгреси съм видял през живота си! Е, вярно, няма с какво да смаем големите асове, но вие знаете, че в нашата работа и най-дребните неща са важни. Заради вашите съобщения за лъчевия нож всеки хирург, който милее за живота на пациента си, ще ви се поклони доземи. Така че горе главата, момчето ми!

Но Владимир почти не го слушаше, укорявайки се, че е взел със себе си материалите от откритието, които сякаш излъчваха през чантата някакви недаващи му спокойствие лъчи. И стъпи на швейцарска земя в същото потиснато настроение, сляп за всичко ново около себе си.

Зарадва се истински само когато срещна във фоайето на конгресната зала д-р Жан Белмонт. Зарадва му се като на приятел, от когото би могъл да получи подкрепа. Беше при откриването на конгреса.

— Доктор Зенгинов, каква прелестна случайност! — развика се Белмонт. — Вие сте делегат? Великолепно, великолепно! Ето че пак се видяхме! — И го помъкна към бюфета. — Не, няма да ви оставя! Не мислете, че само у славяните гостоприемството е въпрос на дълг и чест. Вие не знаете какво означава за мен тази среща! Та аз имам толкова малко приятели като вас! Знаете ли, искрено ви казвам, в България се чувствувах повече у дома си, отколкото тук. Как са другите приятели? Яна, доктор Велев? — Тук швейцарецът прекъсна веселия водопад на своята бъбривост и направи тъжно лице. — Ах, колко бях покрусен, когато научих за смъртта на академик Миладов! Такъв човек да умре! Такава загуба за световната наука! Как стана така, че не можахте да го спасите?…

Владимир не успяваше да отговаря на безбройните въпроси, пък и събеседникът му като че ли не очакваше отговор, просто ги задаваше, за да изрази своята радост и приятелски чувства. А Зенгинов — зашеметен от ослепителната тържественост на конгреса, ги изтърпяваше с една безпомощна усмивка и с усещането, че този бъбрив чужденец му носи някакво спокойствие и сигурност.

— В кой хотел сте? — питаше неуморимият Белмонт. — Ще дойда да ви взема. Конгресът ще започне утре деловата си част. Трябва непременно да видите моята клиника лаборатория. Не е далеч от Базел. За няколко часа ще свършим. Не, не бива да ми отказвате! Ще вземем и проф. Добрев, ако желае. Та аз с нищо не мога да се отплатя за душевната топлота, с която ме посрещнахте в България.

За тоя ден наистина бе предвидено само откриване на конгреса и след тържествения обед делегатите се разотидоха по хотелите си да починат и да се подготвят за работата. Точно в пет часа Белмонт се появи в стаята на Владимир елегантен, пъргав, сияещ. В ръцете си носеше някакво малко пакетче.

— Доктор Зенгинов! Владимир! Приятелю! С какво може да се похвали нашата малка Швейцария? С Алпите и часовниците си. Ако можех, на драго сърце бих ви подарил Алпите. Но уви! Затова, моля, един малък приятелски спомен!

Той разви пакетчето, в което имаше две луксозни черни калъфчета. Отвори едното и пред очите на Владимир засия великолепен златен хронометър с масивна, също така златна верижка. Владимир се стъписа. Този часовник струваше навярно цяло състояние.

— А ето тук един и за нашата приятелка Яна — по-тихо и почти стеснително добави Белмонт, като показа другия калъф, в който лежеше много нежно дамско часовниче с два едри кървави рубина от двете страни на циферблата му. — Ще й го предадете, нали? Може би е неприлично, че още първия ден ви поднасям подаръците си, но ние, мисля, сме такива приятели, че можем да си позволим да не робуваме на етикецията. Минах покрай един магазин, та се сетих. Иначе току-виж съм и забравил, станал съм много разсеян, пък и самият конгрес ще погълне изцяло вниманието ми. Аз също съм по служба тука и ще трябва да отделя време почти за всички делегации.

Владимир не направи опит да откаже подаръка, макар той да го смущаваше. Отдаде всичко на темперамента на своя приятел и за да излезе от неловкото положение, побърза да заведе Белмонт при проф. Добрев. Професорът огледа швейцареца не съвсем одобрително, но беше любезен с него. И също така любезно отклони поканата да се разходят до неговата клиника под предлог, че е уморен, а трябва да се позанимае и с доклада си. После на български се обърна към Владимир:

— Зенгинов, внимавайте! Все пак намираме се в западна страна.

— Не се безпокойте, другарю професор — отвърна Владимир. — С този човек отдавна сме приятели.

Във фоайето на хотела изведнъж върху двамата се нахвърлиха няколко журналисти с бележниците и фотоапаратите си. Белмонт тактично се отстрани, като им предостави смаяния Владимир. Заслепен от фотосветкавиците, Зенгинов се чудеше с какво е могъл да предизвика интереса на журналистите и в първия миг дори помисли, че, са го сбъркали с някоя знаменитост. Но двама от тях го назоваха по име, а когато единият запита:

— Господин Зенгинов, вярно ли е, че се готвите да направите на конгреса съобщение за някакво епохално ваше откритие? Какво можете да ни кажете предварително за него?

Той съвсем се сащиса. Трябваха му няколко мига да се опомни, да възвърне самообладанието си, да успее да се измъкне по възможно най-дипломатичния начин.

— Не сме дошли да правим сензации, господа, а да обменим мнения с нашите колеги, да споделим опита си в тоя най-сложен раздел на хирургията. Мисля, че нашата страна има какво полезно да даде на света и в областта на неврохирургията. Но в това, вярвам, ще се убедите на самия конгрес.

Журналистите трескаво записваха, а въпросите валяха по журналистическия стереотип, така че на Владимир му беше вече по-лесно да отговаря и дори да пусне в ход малко от остроумието си. Запитаха го харесва ли му Швейцария, запитаха го и как се чувствува на свободна земя. Той отвърна:

— Не зная какво точно имате предвид, може би понятията, ни за свободна земя са различни, но засега се чувствувам добре. Срещнах добри приятели, които ме посрещнаха добре. А най-хубавото е, че целият свят вече е гостоприемен, когато се касае за науката.

По стълбите се зададе някаква друга делегация и журналистите се втурнаха към нея, твърде безцеремонно зарязвайки досегашния обект на своя интерес. Това обиди Владимир и той каза на Белмонт:

— Просто съм смаян от тия ваши журналисти! Откъде може да са научили за откритието ми?

— Западната преса, драги докторе, е винаги добре информирана. Но в случая, струва ми се, това беше просто един хитър въпрос, може би и леко провокационен. Правят такива работи нашите хора, когато искат да откопчат нещо. Не бива да им обръщате внимание, пък и вие чудесно им отговорихте. Но да вървим, че при нас скоро се мръква.

Навън ги чакаше една мощна медножълта кола и Владимир се учуди:

— Ваша ли е?

— Да. С кадилака трябваше да се простя. По пътя от България за насам катастрофирахме.

— А шофьорът? Да не би нещо…

— А, не. Но катастрофата, която направи, беше толкова глупава, че не можех да не се разделя с него. Суеверен съм в това отношение. А тоя понтиак е по-добър, по-мощен е. Впрочем не е ли комично? Понтиак е бил някакъв легендарен индиански вожд, който се е борил против американците, а те кръщават колите си на него. Малко на гавра прилича, нали?

Огромното лъскаво чудовище, носещо името на легендарния индиански вожд, ги понесе с бясна скорост извън града по някаква широка автострада. Над котловината и над близките планински вериги, които я заобикаляха, се спускаше вече синкава здрачевина. Белмонт каза:

— Жалко, че тръгнахме толкова късно. Не съобразих. Ще се стъмни и няма да видите сред каква прекрасна природа се намира клиниката ми. Но нищо, като свърши конгреса, ще ви заведа пак. Тогава ще ви посрещна и по-добре. Сега тя е затворена. Хората, които бях пуснал да работят в нея, са се пръснали. Добре е, че случайно се намира там една от лаборантките. Много симпатично момиче, вие ще видите. Казах й по телефона да приготви нещо за посрещане, но ще бъде съвсем импровизирано, та не бива да ми се сърдите…

Бяха пътували вече повече от час и половина, когато неочаквано понтиакът спря. На петдесетина метра по автострадата светеха купчина ниски сгради, очертаваше се черният силует на бариера. Белмонт измърмори някак нервно: „Ах, тези наши порядки!“ и бързо излезе. Двама униформени мъже се приближаваха към колата, но швейцарецът ги пресрещна, заобяснява им нещо, бурно ръкомахайки, показваше им някакви документи.

На Владимир му се прииска също да излезе от колата, но шофьорът го заговори, отрупвайки го с въпроси за България, като питаше съвсем нелепи неща — има ли там частни коли, има ли частни шофьори, какви заплати получават… и той трябваше да опровергава глупостите, с които черната западна преса бе натъпкала главата на тоя човек за положението в социалистическите страни.

След няколко минути Белмонт се върна, придружен от двамата униформени, които обаче се задоволиха само да надникнат през прозореца в колата и усмихнато козируваха. Понтиакът се измъкна изпод носовете им като подгонен. Белмонт заобяснява:

— Това е свободна Швейцария, драги докторе! Всеки кантон си има граница и сегиз-тогиз правят разни идиотски проверки. Само задържат пътниците. Нали трябва да се манифестира свободолюбивия и независим дух на швейцарците.

— То приличаше направо на междудържавна граница — рече Владимир учудено.

— Нали? Кантоните пазят твърде ревниво самостоятелността си. Карай по-бързо, че съвсем закъсняхме — обърна се той към шофьора и като че ли се срамуваше да говори повече за тия швейцарски порядки.

Владимир не видя кога бяха се отклонили от голямата автострада. Носеха се по един хубав, но значително по-тесен, с много серпентини път, който непрекъснато се възземаше нагоре по някакви планински склонове. И отново пътуваха повече от час, без да минат покрай каквото и да е населено място. Само някъде в далечните котловини се виждаха купчинките светлини на села, които изглеждаха като откъснати от света и хвърлени в тъмните бездни на една сурова и хаотична природа.

Беше много тайнствено това пътуване и Владимир неведнъж изтръпваше в смътна тревога, но тя бързо се разсейваше под неуморимата разговорливост на швейцареца. Белмонт разказваше ту за едно, ту за друго, задаваше неочаквани въпроси, когато изчерпваше някоя тема, сякаш да намери преход към новата, и не даваше на госта си възможност нито да се замисли над нещо, нито дори да погледне през стъклото. Той изрази бурно съжалението си, че Владимир така и не е получил възможност да продължи своите опити над хора; укори го, а след това веднага се съгласи с него, като чу, че той действително няма намерение да прави съобщение за откритието си, изригна водопад от горчиви думи по повод на тежката участ на учените в целия свят, които били зависими било от капитала, било от политическите съображения на един или друг държавен режим, завидя на теоретичните физици и математици и на астрономите, които единствени имали някаква относителна независимост, осъди човечеството заради увлечението му по утилитарните сензации на техниката и заради пренебрежението към чистите науки. И умееше така да развлича и увлича, че Зенгинов забеляза спирането на колата чак когато шофьорът, зад чийто гръб седеше, изскочи навън.

В тъмнината зад предното стъкло бе се изпречила една грамадна желязна порта, която сега се отвори с тихо проскърцване. Минаха през нея и гумите на автомобила меко зашумоляха в пясъка на една широка алея, от двете страни на която стояха като смирени монахини, застинали в своята неподвижност, сребърни ели.

Шофьорът натисна предупредително мелодичния тригласов клаксон, а Белмонт каза:

— Непременно трябва да дойдете пак, да видите какъв хубав парк имам наоколо. А за гледките към планината… Не, вие сами ще ги определите. Но по моему едва ли има друг по-красив кът в нашата Швейцария.

Слязоха пред една дълга едноетажна сграда, обвита в пълзящи растения, от която можеше да се различи само най-общият силует, защото светеше единствено надвходният фенер. А под него, на стълбището, стоеше някаква тънка фигурка на жена, която каза с мека гальовност:

— Добре дошли, скъпи гости!

— Здравейте, Клара. Да ви представя своя приятел от България.

Жената грациозно сложи малката си ръка в дланта на Владимир и от това, че той докосна тези нежни пръсти, без да ги вижда и без да може да види и лицето на притежателката им под бледата, преливаща се в мрака светлина на фенера, изведнъж го обхвана едно приятно вълнение.

Жената ги поведе из пълните със същата мека светлина коридори — тая светлина не проникваше навън, изглежда, затворена зад традиционните швейцарски дъбови капаци на прозорците. Влязоха в просторна стая салон, подредена с изтънчен вкус според последните изисквания на вътрешната архитектура за лекота и уют. Светли тапети, светли широки дивани, ниски кресла край пъстромозаична открита камина, в която пламтяха няколко дървета, малки библиотечни рафтчета в нишите, живи цветя в скъпи вази, слънчевоакварелни пейзажи от високите Алпи по стените.

— Топло е тук — каза Владимир, усетил разликата между резливостта на вечерния планински въздух, който бе го накарал да потрепери при излизането от колата, и разтапящата наситеност с аромати и топлина на стаята.

— Не гледайте камината — засмя се Белмонт. — Тя е за поддържане на националния дух. Имаме лъчисто отопление.

Клара поемаше шлифера от раменете на Владимир с една сдържано приветлива усмивка, на която той отвърна с вкаменяващи се лицеви мускули, защото внезапно открилата се пред погледа му хубост на жената го замая. А когато тя излезе, за да изнесе връхните дрехи на двамата, той трябваше да каже в отговор на съучастнически весело блесналите насреща му очила на Белмонт:

— Имате отличен вкус, докторе. Дори при подбора на сестрите. Моите поздравления!

— Нали? — засия швейцарецът. — В моята скромна практика съм забелязал, че и болните по-бързо оздравяват, когато за тях се грижат хубави сестри. Да, това е бедата на нашето време! Вместо да се грижим изключително за красотата, ние мислим само как по-ефикасно да се изтребваме един друг. Че и аз. Вместо да си седя тука, където ще ми бъде най-добре, трябва да си губя времето в разни дипломатически войни. Не е ли направо престъпление да стои празна една такава хубавичка клиника, когато имаме страхотна криза за болнични легла.

— Не сте прав — възрази му Владимир. — Делото, което вършите сред учените от света, е наистина голямо дело!

— Това го казвате само защото не сте убеден в способностите ми на учен и лекар — позасмя се Белмонт. — Просто усещам какво си мислите. Тоя светски дърдорко има повече пари и си държи една клиничка ей тъй от чист снобизъм, а пък ние, истинските учени, се мъчим като грешни дяволи заради всеки държавен лев.

— Доктор Белмонт, как може!… — възмути се Владимир, но беше и леко смутен, защото такава мисъл наистина не беше му чужда и тя не идеше толкова от друго, колкото от хубостта на тая сестра или лаборантка, която така силно бе го развълнувала.

Клара се върна в този миг, облечена в ослепително бяла, пристегната в кръста престилка, като носеше малък поднос с кристално жълто-червеникаво шише и тумбести чаши.

— Досетливо момиче сте, Клара — рече Белмонт. — Чашка коняк ни е крайно необходима след това досадно пътуване. Но… отгде измислихте тая престилка? Та ние не сме пациенти!

Момичето стеснително се усмихна и след като нареди чашите на ниската масичка пред Владимир, свали престилката с едно чудно грациозно движение. Под тъмната, затворена чак до замайващо бялата й шия рокля тялото й се движеше меко и гъвкаво като на пантера. И Зенгинов все не успяваше да откъсне поглед от него и от красиво изваяното лице с големи очи и леко очертани от виолетово червило устни. Тази жена приличаше на филмова звезда от западен филм, но същевременно се държеше скромно и с достойнството на потомствена аристократка. Тя наля чашките, седна срещу Владимир, прибра внимателно красивите си дълги крака, поиздърпа късата пола на роклята с един боязливо кокетен жест и отправи светлоочакващ поглед към госта, придружен от една сдържано любезна усмивка, която сякаш казваше, че би могла да бъде и по-любезна, по-обещаваща, но не знае как ще бъде посрещнато това, пък и не е съвсем прилично. Тумбестите чаши звъннаха в ръцете им и Владимир усети в себе си една замайваща горещина, която накара костите му да потръпнат.

Размениха няколко обичайни за такива положения приказки, в които Белмонт не участвуваше, прекомерно зает с подрязването на една огромна пура. Той бе я извадил от някаква стъклена ампула, след като внимателно счупи стъклото върху пепелника. Подаде я на Владимир.

— Ето такива работи например Изтокът не може да ни предложи. Опитайте я, драги докторе, дори да не сте любител на пури. Такъв аромат едва ли ще сте срещали при друг тютюн. — Усмихна се и побърза да добави: — Разбира се, Изтокът ни предлага нещо друго, велико: едно чисто добро сърце, което обновява света със своята обич към хората.

Зенгинов учудено го изгледа — не отиваше ли твърде далеч с комплиментите си? Но Клара се намеси с напевния акцент на рейнското си наречие:

— Доктор Белмонт, а как са българските жени?

— О! — разпери ръце Белмонт. — Това са грациите на Тинторето. Красотата на първичната, на непокварената природа!

И се присегна отново към абаносовото сандъченце, за да извади друга пура за себе си.

— Това харесвате вие, да? — обърна се лаборантката към Владимир.

Зенгинов никога не беше се смущавал толкова силно под женските погледи и твърде комично изтърси:

— Сега вече и аз не знам какво харесвам — втренчил се прекалено откровено в лицето на младата жена.

Тя спусна витите си клепки над големите очи като котка под мартенско слънце, а устните й трепнаха в една очарователно разбираща притворност.

— А, Владимир! Не знаех, че сте такъв тънък майстор на комплиментите — възкликна Белмонт. — Но да вървим, докато този коняк не ни е замаял съвсем главите. Все пак имам и с други неща да ви се похваля, не само с хубави лаборантки. А вие, Клара, през това време покажете домакинските си способности. Нашият гост е изморен и ще трябва по-ранко да се прибере в хотела си. Аз му предложих да преспим тука, но… вие не знаете хората от Изтока. Ууу, какви са бдителни!

Владимир съвсем се смути от тая пъстра смесица от безобидни шеги и ирония:

— Нали ви обясних? Професорът ще се тревожи, не е заради мен. Дори и по телефона да му се обадя, пак ще се тревожи. Чувствува се като настойник.

— Шегувах се естествено — засмя се добродушно швейцарецът. — Но вие пак ще дойдете, непременно ще дойдете! След свършването на конгреса. Ще намерим и други хубави лаборантки и… ще направим един хубав гуляй.

Това той го каза, когато бяха излезли вече в коридора, като доверително го хвана под ръка. И веднага започна да разказва за клиниката си:

— Приемам тука през годишните си отпуски само интересни в клиническо отношение случаи. Ендокринологията е моята страст. Запазил съм за себе си само три стаи, повече и не ми трябват. Другото крило го давам под наем, но сега е празно. А ето и операционната! Малка е, но има в нея всичко, което е нужно.

Думите му не бяха празна хвалба. С опитното си око Владимир веднага разбра, че това беше една операционна, за каквато всеки хирург би могъл да му завиди. Блестящата, макар и неголяма зала беше претъпкана с всички възможни уреди, необходими за най-сложните операции. Беше чисто, но личеше, че скоро не е работено в нея.

— Тия дни ще получа и лъчев нож от най-модерните — похвали се Белмонт. — Но не мислете, че съм чак толкова богат! Почти всичко тук дължа на поста, който заемам. Фирмите имат изгода да ме подкупват. Нали бих могъл да ги препоръчвам при обзавеждането на международни институти, при помощта, която нашата организация дава на изостаналите страни. Както виждате, капиталистическият морал в действие! Какво да се прави, с какъвто живееш, такъв и ще станеш. Лабораторията ми е създадена изцяло от подаръци.

Тя също беше чудесна и тоя швейцарец беше чудесен с подкупващата си откровеност и Владимир искрено му завиждаше в този миг.

— Кажете — повтори тъжно Белмонт, — нали е истинско престъпление да стои всичко това, без да се употребява непрестанно в полза на хората. Знаете ли как мечтая за онова време, когато ще се сдобия с материалната сигурност да се затворя тука и да не мисля за нищо друго. И тогава ще ви поканя на гости и ще ви помоля да работим заедно над някой проблем или просто ще ви помоля да оперирате, а пък аз да гледам и да ви се наслаждавам и да се уча от вас…

— Хубаво е тука! — рече Владимир, комуто стана неудобно от ласкателствата на швейцареца. — Тихо, далече от шумния град. Чудесно би се работило тук.

Бяха стигнали вече до заключеното крило на клиниката, което се давало под наем. И Белмонт отново хвана госта си под ръка:

— Всъщност, Владимир, вие и сега сте винаги добре дошъл. Искате ли да прекараме заедно лятната си отпуска тука? Надявам се, че вашето правителство ще ви разреши да ми погостувате някоя и друга седмица.

— Това е идея, върху която си заслужава да се помисли — отвърна колебливо българинът. — Благодаря ви за любезността.

— Ах, то за мен ще бъде истинско щастие! Може да почивате, може и да оперирате, ако искате. И пациенти ще ви намерим, и кучета, ако ви трябват…

— Да можехте хора да ми намерите! — въздъхна Владимир, пронизан от една неочаквана мисъл. — Вие знаете за какво, нали?

Белмонт не веднага реагира на въздишката му:

— Добре, обещавам ви да проуча възможностите и за това и да ви пиша. Но… надявам се, че пак ще се върнем на разговора си. А сега да видим с какво ще ни нагости Клара, че аз съвсем прегладнях.

Импровизираната вечеря беше такава, че още веднъж накара българина да въздъхне завистливо: „Да, не всеки у нас би могъл да си позволи такава импровизирана вечеря!“ А над нея доминираше обаянието на красивата лаборантка, която им прислужваше с удивителна сръчност и грация, допълвайки задушевния разговор с неособено блестящи, но безкрайно чаровни духовитости. А когато Владимир се наведе за целувка над ръката на младата жена, навън под едрите алпийски звезди той едва не се олюля, защото се чувствуваше силно замаян, сякаш бе пил някакво загадъчно питие, което въздигаше душата му към примамливи непознати светове.

Клара пошепна така, че да не я чуе началникът й:

— Ще бъда много щастлива, ако ви видя пак при нас, доктор Зен… ги… нов.

После той дълго не можа да заспи в хотелското легло, защото продължаваше да чува тоя шепот, да се опива от гальовно внимателното произнасяне на името му, което беше съвсем непривично за нея, от всичко онова ново, което бе нахлуло тая вечер в съзнанието му. Мислеше за странностите на тия швейцарци, които пак бяха спрели колата им на границата на своя кантон, за чудесната и малко тайнствена клиника на Белмонт, за неговото обещание. И заспа с едно почти момчешко видение: намираше се в операционната на Белмонт, а Клара му асистираше при извършването на първата операция за премахване на страха у един нормален и здрав човек. А човекът се изправи изпод ултрамодерния лъчев нож и стана огромен, огромен и тръгна по белите върхове на Алпите към звездите, които светеха, разтреперани над тях.

3

Докладът на българската делегация бе насрочен за третия ден следобед. А това беше толкова неизгодно, че дори спокойният и самоуверен професор Добрев се развълнува. Защото сутринта проф. Белоусов изнесе втория съветски доклад, който се превърна в истинска сензация и завладя умовете на конгресистите. Белоусов докладва върху някои успешно разработени, гениално прости методи на консервиране и присаждане както на отделни нерви, така и на цели нервни участъци, нещо, което дотогава се смяташе едва ли не за невъзможно. Той придружи доклада си с един потресаващ филм за някои куриози из съветската експериментална неврохирургия, а на края асистентът му изведе на трибуната едно едро овчарско куче, на дебелия врат на което, отдясно, бе присадена втора глава от фокстериер. Тя също така въртеше уплашено очи и тракаше с челюстите си, смутена от бурното внимание на стотиците хора в залата. Кулминацията беше, когато асистентът поднесе на присадената глава парче салам и тя лакомо го сграбчи със зъбите си, усърдно го задъвка. Белоусов обясни: — Както виждате, в нея работят всички основни центрове. Макар главата да не е включена с хранопровода и стомаха на кучето, чувството за глад в нея е живо. Това още веднъж доказва, че то е локализирано изцяло в мозъка и че обратната връзка между центъра на глад и стомашните жлези не е определящата…

Френетичните овации, с които бе изпратен Белоусов, съвсем покрусиха Владимир, който до този миг бе изцяло погълнат от доклада му. Отново беше си спомнил, че в куфара му се съдържа едно не по-малко сензационно съобщение, което обаче беше обречено да си остане там до края и на този конгрес. Той се насилваше да мисли, че не завижда заради лично тщеславие, а заради това, че техният доклад съвсем ще избледнее в подножието на съветските постижения, а работата на българските неврохирурзи ще остане незабелязана и неоценена, мислеше отново, че това положение му дава правото да направи именно тук и сега своята първа публикация. Но отново го възпираше съзнанието, че работата му не е доведена докрай, че предоставяйки в тоя вид на научния свят откритието си, той като че ли ще бъде ограбен от своите колеги, от чужденците. И същевременно мислеше с болка за отношението, което срещна дори при най-близките си. На съветските хирурзи бе позволено да хабят средства и сили за опити, които нямат почти никакво или твърде далечно практическо приложение, като опита с това куче, а нему? Дори един чужденец, един полупрофан като Белмонт го разбираше и му съчувствуваше, а учен като Витан Велев отказваше да го разбере. Ех, изглежда, никой не е застрахован пред еснафската ограниченост!

А през това време д-р Жан Белмонт се мъчеше с шеги и сладки приказки да повдигне самочувствието на двамата българи. Той официално бе ги поканил на обед в качеството си на пребивавал в България дипломат. Вървяха пеша, за да се поразтъпчат след дългото заседание, а огромният понтиак бе хукнал напред да ги чака пред ресторанта. От двете страни на тесните улички се нижеха като пъстра броеница живописни къщи с островърхи готически покриви и стари барокови сгради. Техните позеленели покриви се сливаха с гъстата бръшлянова мрежа, която обвиваше фасадите на къщите. Тиха, сънлива романтика излъчваха тези улички, романтиката на един живот, над чийто покрив векове не бе минавала буря.

— Може би трябваше да ви заведа в някоя стара студентска кръчма, където още витае духът на Цвингли и на Първия интернационал — извини се Белмонт. — Но за съжаление там не готвят вече хубаво. Какво да правим, дори старият добър Базел трябва да върви в крак с времето.

И те влязоха в един грамаден ресторант в съвременен американски стил, чиято бляскава обстановка неприятно ги подразни след тихата зелена поезия на старите квартали.

Масата беше готова и Белмонт побърза да вдигне наздравица за успехите на българската наука и за приятелството, което най-после трябвало да възтържествува по света.

Когато връщаше чашата от устните си, Владимир неволно плъзна поглед към широките стъклени криле на входната врата, които плавно спираха своето въртене. Пред тях стоеше Клара Зайдел, стройна, красива, елегантна в своя подчертано скромен тоалет. Зенгинов усети сърцето си да се мята в едно горещо вълнение, но предпочете да наведе глава.

Клара постоя само един миг, през който обходи с очи масите, после колебливо прекоси салона. До тяхната маса тя се поспря, кимна, бегла усмивка оживи лицето й, но след това момичето решително се обърна към притичалия официант и го последва към една незаета маса.

— Защо не я поканихте при нас? — попита Владимир.

— О, трябваше ли? Помислих, че това ще наруши официалния характер на нашата мила среща — възкликна, сякаш наистина се чувствуваше сконфузен Белмонт. — Тая проклета дипломация, така ми е влязла вече в кръвта. Но щом желаете, аз веднага ще отида…

— Аз само така… — смути се Зенгинов. — Все пак наша обща позната е, а при това изглежда да е сама.

— Вие какво ще кажете, господин професоре? — обърна се домакинът към Добрев. — Да украсим ли нашата маса с едно хубаво цвете?

— Разбира се — позасмя се професорът и поглади малката си посивяла брадичка. — Не мислете, че тая брада е убила потребностите ми от красота.

Белмонт веднага се изправи и доведе своята лаборантка, като галантно я представи на професора. А след това чак я запита:

— Какво ви носи насам, Клара? Навярно ви е доскучало сама в клиниката?

— Доскуча ми. Пък и научих, че днес ще бъде докладът на българската делегация. Поиска ми се да го чуя.

Тя отправи към Владимир зеления блясък на очите си, който сияеше загадъчен като речен подмол под сянката на дългите й мигли, и младият хирург й отвърна с признателна усмивка.

Обедът не трая дълго, защото проф. Добрев го прекъсна с думите:

— Чака ни работа — а след това изказа обичайните любезности към гостоприемния домакин.

И понтиакът ги откара в хотела.

Присъствието на Клара още повече бе влошило настроението на Владимир и това не убегна на придирчивия старик. Той направо му се сопна:

— Слушайте, момко! Аз ви разбирам, на вашите години неведнъж съм изпитвал същото. Но разберете най-после, че не сме дошли да смайваме света, а да се поучим и сами да дадем на другите онова, което знаем и можем. А има какво да им дадем. Това е най-важното. Ние изпълняваме отговорна национална задача и аз ви моля да се стегнете, да овладеете нервите си.

С тия думи той сметна, че е изпълнил дълга си на ръководител на делегацията и като погали късата си брадичка, добродушно добави:

— А тая госпожичка наистина може да развали настроението на човека. Отгде ги пък намират такива, бе!

В този миг Владимир също мислеше за Клара и трепна, неприятно изненадан, като човек, комуто са отгадали мислите. За да се прикрие, той разтърка с длани слепоочията си и запали цигара.

— Простете, другарю професор. Не мислете, че подценявам нашия доклад. А вашите нови оперативни методи могат винаги да ни представят пред научния свят. Лошото ми настроение няма нищо общо с това. Аз съм готов за доклада.

Професорът кимна поласкано и се вдълбочи в страниците, които лежаха пръснати върху малкото хотелско бюро. А Владимир взе един чертеж и докато го разглеждаше разсеяно, с горчивина констатира, че за съжаление любезността действително върши все още повече работа от искреността.

Точно в три часа двамата се изправиха пред широката катедра в конгресната зала, която сега не беше така пълна, както сутринта. Немалко делегати отсъствуваха, задоволили се вероятно с раздадените предварително резюмета на българския доклад.

Зенгинов се стараеше да не гледа към залата, където под огромните полилеи лъщяха плешивите и жълти като пъпеши темета на учените, където стотици ръце прелистваха бележници или посягаха към преводаческите слушалки. Добрев спокойно можеше да изнесе доклада си на френски или английски, но сам бе решил да го чете на руски език, третия официален език на конгреса. В уводната част той разказа за общите големи успехи на здравното дело в България, даде сведения за ръста на профилактиката, за научноизследователската дейност, за броя на хирургическите клиники, а след това премина към прилаганите оригинални методи на хирургическа интервенция при някои мозъчни заболявания.

Владимир стана от мястото си и с тръпнеща ръка взе дървената палка, с която трябваше да показва на окачените големи чертежи хода на различните операции. В първата редица на ложата за слушатели той зърна бялото лице на Клара и окуражителната усмивка на Белмонт, а след това изведнъж се овладя и с твърде спокоен глас заизрича обясненията, с които той трябваше да допълва доклада в неговата конкретна част. И едва когато докладът свърши, едва когато затихнаха последните ръкопляскания, той усети ситните капки на челото си. Избърса ги с жест, който уж оправяше косите му, и отиде зад пулта. Бе дошъл неговият ред. Прочете вяло и безизразно няколкото съобщения на други теми, оживи се малко, когато премина към новите приложения на лъчевия нож в мозъчната хирургия, чийто автор бе той самият, и се изненада, чувайки аплодисментите. Макар и не толкова силни, те бяха задружни. Ясно беше, че работата им се прие от аудиторията топло и благосклонно. А когато двамата слязоха от трибуната, мнозина, и познати, и непознати, ги наобиколиха, за да им изкажат поздравленията си, да помолят за автограф върху чертежите, които бяха получили заедно с преведените на няколко езика конспекти на докладите.

Във фоайето Клара Зайдел и Белмонт успяха да се доберат до тях, сърдечно да им стиснат ръцете. Но Владимир не пожела да изслуша докрай пресилено възторжените словоизлияния на швейцареца, прекъсна го:

— Хайде да се поразходим, не ми се слуша сега още един доклад.

Белмонт се засмя съчувствено:

— Разбирам ви. На вас полските колеги няма да се разсърдят, ако не чуете доклада им, но мен ще трябва да извините. Госпожица Зайдел, струва ми се, няма да ви бъде лоша компания. Вземете колата ми, за да се придвижвате по-бързо. Клара, ако искате, може да освободите шофьора. И той има нужда от малко почивка.

Владимир погледна към младата жена, сконфузен от откровеността на това предложение, но тя беше спуснала клепки в знак на мълчаливо съгласие.

Белмонт ги придружи до колата, нареди на шофьора да им даде ключа и приветливо им махна за довиждане. Младата жена уверено промъкваше грамадната кола из тесните улици на стария град и сякаш не забелязваше възхищението, с което мъжът до нея я наблюдаваше. Беше запитала, с деловитостта на екскурзоводка:

— Искате ли да видите нашия Рейн? Тук, разбира се, той не е толкова голям, както в Германия, но не е по-малко красив. — А после замълча и това мълчание беше по-красноречиво от всичко, което би могло да се каже между двамата.

Владимир бе потънал в сладкото чувство на тая внезапна близост, създала се между тях само след няколкото погледа, няколкото ръкостискания и банални фрази, и не усети кога бяха излезли извън града, кога бяха стигнали легендарната река, която той за пръв път виждаше, макар и в горното й течение.

Следобедното слънце се размиваше и блестеше в пенестите й вълнички, които игриво се гонеха надолу към низината. Околовръст на хоризонта се издигаха като недействителни, като театрален декор, прекалено красиви искрящите върхове на Алпите. Двамата бяха оставили колата на шосето, бяха слезли по една пътечка до самия бряг и се чувствуваха съвсем сами край древната река, която беше единствен свидетел на обхваналото ги вълнение.

— Тече — каза Владимир. — Тече си спокойно, невъзмутимо и така… от хиляди години, от милиони години. Рейн! А около него човечетата се блъскат, гонят се, страдат и бързат, бързат… Да го преварят. А за какво? Закъде бързат?

— Мъчно ли ви е за нещо? — попита с напевния рейнски акцент на своя френски младата жена. — Защо говорите така?

— Мъчно ми е, Клара. Винаги ми става мъчно, когато се изправя сам срещу природата. Защото у нея всичко е неизмеримо по-мъдро и защото у нея има много спокойствие, а в душата ми никога няма тишина…

— Сега сам ли сте? — прекъсна го Клара, а той оцени способностите й да флиртува и това още по-силно го привлече към нея с магнетизма на красотата, която крие в себе си тайнственост и сила.

Посегна за ръката й и тя му я остави, но когато се опита да обхване тънката й снага, Клара внимателно се изплъзна с грациозната гъвкавост на змия.

— Това ще ви донесе ли спокойствие? Колко хиляди човечета са се целували край Рейн! А ето че и вие като тях, бързате, бързате…

— Вие сте умна жена, Клара! — предпочете той да се възхити, вместо да покаже смущението си.

— За съжаление също така не по-умна от природата.

Нейният смях беше ново обещание, но едновременно с него тя освободи ръката си и се дръпна крачка встрани. Владимир импулсивно я последва:

— Клара, ще ме разберете ли? Аз съм любил много, а като че ли не съм любил никога. И сега не знам как да назова това, което ме привлича към вас. Не ви ли харесвам?

— Харесвате ми — отвърна предпазливо младата жена. — Но и аз не знам как да определя чувствата си. Затова да не бързаме. Няколкото банални целувки не дават име на нещата, нали? По-добре разкажете ми нещо за себе си. Вие идвате от един съвсем непознат и загадъчен за мене свят.

Владимир мълча дълго с вида на обидено момче. Едва когато тя го хвана под ръка и го погледна с виновно очакване, той преглътна горчиво:

— Загадъчен? Не, няма нищо загадъчно. Ние живеем също като вас. Любим, страдаме, работим, измъчваме се един друг повече, отколкото да се радваме един на друг. Твърдят, разликата била в това, че всичко, което правим, се стараем да го правим не само за себе си.

— Та това е хубаво! — тихо възкликна Клара.

— Да, хубаво е. — Той изведнъж усети потребността да подчертае националното и идейно-обществено различие. — Така животът не тече безсмислено, а като тази мъдра река, която не тече само за себе си, а и за лозята по нейните брегове, и за птиците, които се къпят в нейните вълни, за легендите, които хората създават около нея.

— А защо тогава се чувствувате сам? Това, дето го казахте преди, за човечетата, беше твърде песимистично.

— Умеете да откривате противоречията позасмя се той. — Мен и в България ме третират като индивидуалист и с неукрепнал мироглед човек.

— Защо? Доктор Белмонт ми каза, че сте направил някакво много голямо откритие. Ако не е тайна…

Зенгинов се усети поласкан, видя една възможност да израсте в тоя примамливо зелен поглед, който всеотдайно светеше насреща му:

— Така ли ви каза? Да. Направих наистина голямо откритие. Представете си, Клара, един човек, който няма чувството за страх, който е свободен от тоя страшен бич на човешката душа, от тази най-голяма пречка по пътя на неговия прогрес! Колко планове са пропаднали заради страха, колко чудесни намерения и възможности са останали неосъществени заради този мизерен животински страх за собствената кожа. Можете ли да си въобразите какво би станало от този човек?

— О! — възкликна младата жена, действително поразена: — Това е изумително! Човек би станал, би станал… равен на бога. Само той сигурно не изпитва страх.

И млъкна неочаквано, с посърнало лице. Навярно бе си спомнила ужаса, който смразяваше кръвта й при мисълта, че не ще успее дори да предвиди кога този винаги любезен и внимателен неин любовник и шеф ще се освободи от нея, защото тя знаеше вече твърде много за него, а такива хора той не търпеше дълго около себе си.

— Пред последните опити съм — разказваше увлечено Владимир. — Лошото е, че при своите не намирам подкрепа. Трябва вече да направя опитите с нормални, психически здрави хора, а не ми се разрешава. Но все ще намеря начин да ги осъществя…

Клара тръсна глава, сякаш да отпъди лошите си мисли, но направи това с оная предпазливост, която говореше, че нито за миг не забравяше добрия тон и модното изваяние на фризурата си. Каза:

— Аз съм готова да легна на вашата операционна маса. Бихте ли оперирали страха ми? — Но смехът й беше повече горчив, отколкото флиртуващ.

— Вас да оперирам? — изуми се неврохирургът, после отново съзря само обещанието, което му се искаше да види в думите й — Нима вие може да се страхувате от нещо, Клара?

— Мъничко от вас, повече от себе и… от много, много други неща.

Зелената мълния на очите й го накара да изтръпне.

— А мене кой ще оперира, Клара? Аз имам повече основание да се боя.

Тя стоеше цялата устремена към него, но щом той отново протегна ръце, бързо се обърна.

— Хайде, да се връщаме, защото още един страх бушува в мен. Да не изтърва влака.

Той беше поразен.

— Как, нима няма да останете тая вечер?

— Не. Утре рано пристигат в клиниката нови апарати. Трябва да ги приемам. Не гледайте, че шефът ми е толкова любезен, той може да бъде и много строг.

Владимир успя да хване раменете й. Те бяха обли и горещи.

— Клара, нима така ще се разделим?

— Нали пак ще дойдете в клиниката? Доктор Белмонт каза…

— Не е сигурно. Конгресът свършва след три дни, а после ще трябва веднага да си заминем. Но и да дойда, ще се повтори ли този миг?

— Проверете, Владимир! — отвърна тя, като за пръв път го назова по име с глас, който обещаваше всички прелести на света. — Вие сте учен, а учените винаги проверяват нещата.

И побягна по пътечката към шосето, където ги чакаше лъскавото създание на цивилизацията, приело сякаш за подигравка името на легендарния варварин Понтиак.

Когато седнаха зад кормилото му, „мигът“ беше вече изчезнал, както изчезва всеки миг в безвъзвратността на времето. И все пак Владимир запита:

— Клара, не бихте ли дошли с мен в България?

Зелените очи го стрелнаха изненадано и отново впиха своята светла сериозност в сивата река на асфалта, която със скоростта на водопад се изливаше под носа на понтиака.

— При условие, че вие бихте останали с мен в Швейцария — отвърна младата жена, включи сигнала за задминаване, описа една елегантна парабола около някаква тромава малолитражка и добави весело:

— Нали социализмът дава равенство на жените?

— Клара — упорствуваше той като влюбен юноша. — Какви са отношенията ви с Белмонт?

— О, боже мой, Владимир! Ще направя катастрофа заради вас — засмя се тя. — Отсега ли почнахте да ме ревнувате? Не, в никакъв случай няма да дойда с вас в България! Та вие сте истински ориенталец!

Той се изчерви и млъкна. И щеше да мълчи може би до края на пътуването, ако Клара не бе освободила ръката си от волана и не бе я сложила гальовно върху неговата, макар и само за няколко мига.

— Владимир — каза тя с оная просеща извинение виновност, която най-много ни привлича у хубавите жени. — Нека не говорим глупости, колкото мили и приятни да са ни! Та вие изобщо не ме познавате! Но… аз си мисля друго. Моят шеф е много разположен към вас, а той има страхотни връзки и възможности. Сигурно би могъл да ви помогне при вашите опити. Помолете го, ако искате. Не вярвам да ви откаже. Нямате представа с какъв възторг говори за вас и за България. Просто се е влюбил…

Зенгинов гледаше нейния изящен профил, красивите й ръце, чиито дълги бели пръсти държаха напрегнато волана заради бясната скорост, с която понтиакът се носеше по автострадата, и му се струваше, че пътува към някаква красива, сладка гибел. И не намираше сили да я предотврати. Пошепна страстно:

— Ще го направя. Заради вас, Клара!

А младата жена пак съумя да каже онова, което беше най-правилното, най-очароващото:

— Не заради мен, Владимир, не заради мен! Заради хората, които чакат вашето велико откритие.

4

Червената крива на температурата само условно можеше да се нарече крива. Тя се движеше почти водоравно през целия лист в полосата между 40 и 41 градуса. Синята, проточила се като веничка линия на пулса под нея показваше неизменно сто и двадесет. Професорът пусна болничния картон от ръцете си и той с плясък се удари в железните тръби на кревата, увисна като обесен на шнуровете си. Асистентите, които бяха надничали в него през рамото на своя професор, дръпнаха глави.

— Даа — проточи професорът и се ухили с прекалена бодрост.

Как е днес самочувствието, колега?

— Моето е добро — отвърна Витан Велев — но вашето струва ми се, никакво го няма.

Професорът се засмя:

— О, напротив! Но през пламъците на такава температура нещата сигурно изглеждат другояче.

Той се наведе над пациента си. Попипа пулса на ръката, чиято китка бе станала синкавобяла и тънка като на дете, дръпна клепачите му и се взря през очилата си в порцелановия блясък на очните ябълки. Отметна завивката, смъкна панталоните на пижамата му, натисна с пръсти подутия като камък далак, плъзна ги на другата страна, към черния дроб. После извади от джоба си една стара инжекционна игла и бодна с нея няколко пъти сбръчканата, станала тебеширено суха и бяла кожа на гърдите. Велев не трепна от убождането, защото не го усети, макар да беше вперил напрегнато поглед в острието на иглата.

— Ето, че всичко вече е по-добре! — изправи се професорът. — Днес пак ще ви преливаме кръв. А утре ще направим присадка на костен мозък по японския метод. И ще ударим един ритник на тая болест.

След тия думи, които продължаваха да звучат изкуствено безгрижни, той се отдалечи към прозореца и се загледа през него, сякаш търсеше някого на двора. Лекарите и асистентите се вторачиха очаквателно в широкия му гръб. Той се обърна и повика с ръка завеждащия отделението. Тихо продиктува:

— Камполон, хормони, неомицетин…

— Да сменим антибиотика! — предложи също така шепнешком лекарят. — Едва ли вече му действува.

— Добре — съгласи се професорът. — Макар, да е все едно. Удвоете дозата на антивитамините, а намалете фолиевата киселина.

— Ще увеличим и интоксикацията — възрази предпазливо лекарят.

— Какво да се прави? Виждате сами. Опитайте и ми съобщавайте всеки два часа за кръвната картина. Е, колега! — подвикна той към леглото. — Довиждане и горе главата! Няма нищо страшно. Следобед пак ще намина да ви видя.

И тръгна така бързо към вратата, че излизането му приличаше на бягство.

— Искам да поговоря нещо с вас — спря го Витан. — Може ли? Насаме!

— Може, разбира се! — разпери ръце професорът и се засмя така, сякаш искаше да каже: Е, момко, виждам, че прекалено много се тревожиш заради тая дреболия и напразно ми нямаш доверие, но хайде от мен да мине!

Асистентите и лекарите се изнизаха през вратата със смутено-огорчения вид на всички хора, когато им се отказва да присъствуват на някакъв разговор, дори той и да не ги засяга. Загорова отправи тревожния въпрос на погледа си към Витан, но той й кимна недвусмислено и тя също излезе.

Професорът седна на кревата, скръсти ръце, попита с превзето безгрижие:

— Е, къде ви стяга челикът?

— Вижте — започна Велев и направи опит да се повдигне на възглавницата. — Аз не съм само пациент, аз съм преди всичко учен…

— Сега сте само пациент — намръщи се професорът в някаква догадка.

— Не! — почти извика Витан и опитът му да изпълзи по-високо на възглавницата този път успя. — Ученият докрай си остава учен. До края, разбирате ли? А вие знаете какъв ще бъде краят. И аз също знам. Следователно играта на криеница е ненужна. Картината ми е съвсем ясна.

— Завиждам ви — прекъсна го професорът. — На нас не ни е толкова ясна.

Но тази ирония очевидно беше само отбранително средство.

— Знам, че не ви е ясна — парира почти злобно Велев. — Затова искам и аз да участвувам в играта. В края на краищата за моя живот се касае, не за вашия. Нали така?

— Е, е, е! — позасмя се неловко професорът. — Още не сте ми казали какво искате и вече ми се карате.

— Първо, искам да ми се дават всички резултати от изследванията, които получавате вие…

— Първо, нямам това право.

— Нямате го по отношение на обикновените пациенти. Разберете, аз нямам никакво намерение да се отчайвам от техния вид, а да се боря за живота си. И ако не друго, защото краят е ясен, известно ми е безсилието на комплексното лекуване, което прилагате, пък и японската присадка. — Той се забърка в дългата си фраза, притвори очи, пое дълбоко и треперливо въздух, продължи по-спокойно, но все така задъхано от силната температура: — Надявам се поне да помогна за изясняване картината на болестта. Това нямате право да отказвате на един… на един умираещ.

И той се усмихна безпомощно, по детски, с безкръвните си устни. Професорът го изгледа мълчаливо, сложи длан върху ръката му, която лежеше безсилна върху одеялото.

— Добре, колега. Прав сте. Сигурно сте прав. И аз на ваше място не бих желал да лежа като обикновен пациент, да се надявам на другите, но… Ще бъда откровен. Опасявам се, че ще почнете и да ни предписвате как да ви лекуваме, а струва ми се, че с тая температура… е, нали разбирате? Не бихте могли твърде спокойно и обективно да преценявате нещата. Ще възникнат спорове, недоразумения, някои неща все пак ще се отразят на нервите ви…

— Не съм предявил още второто си искане — каза д-р Велев и очевидно не беше слушал възраженията на лекуващия го професор. Искам от утре да прекратите за два дена всякакво лечение.

— Вие сте луд! — рипна професорът от кревата. — При това акутно протичане на болестта? Ето, аз си знаех…

— Изслушайте ме! — помоли Витан и явно му се искаше да изкрещи, но нямаше, сили за това. — Искам да приложа едно свое средство. Ако за два дена не даде желани резултати, може да продължите. Ще отложите и присадката за два дена. Все едно, вие знаете, тя не успя да спаси Миладов…

Професорът го гледаше сега с интерес, но по лицето му се виждаше как в нето се бунтуват всички закони и правила на лекарската етика и практика.

— Изключено! — заяви той, след като Велев свърши. — Щом картината, както казахте, ви е ясна, трябва да ви е също така ясно, че два такива дни без преливане на еритроцити, без антивитамини и така нататък ще бъдат абсолютно фатални.

— Ясно ми е — потвърди тихо Витан.

— Тогава? Кой ще поеме такава отговорност?

— Аз. Защото на вас също така ви е ясно, че до една седмица, все едно, вие ще подпишете смъртния ми акт. Ден по-рано или по-късно за мен няма значение. За вас значението пък се свежда единствено до спазването на установения в практиката срок; на изхода от акутната левкемия. Но понеже това не е чиста левкемия, нито чиста лъчева болест, а има нови, неизвестни на науката моменти, които напълно ще ви оправдаят.

— Слушайте! — разгневи се не на шега професорът. — Такъв тон дори на един… на един… — сепна се той и не изрече думата — не е позволен.

— Простете! — каза Велев. — Не исках да ви обиждам. Просто трябва съвсем открито да ви говоря, за да се споразумеем. Както казах, в случая ползата ще бъде единствено за науката. За нея ставаше дума и за това, че никой, нито вие, нито аз, ще понесем някаква вреда от моя опит. Апелирам към вас не като към лекуващ лекар, а като към учен.

— Какво е това средство? — все пак не издържа под напора на любопитството професорът.

— На третия ден, независимо от резултата, ще имате състава му.

— Изпробвано, ли е?

— Да — отвърна твърдо Витан, после се усмихна, защото не умееше да лъже. — На зайци и морски свинчета.

— Не, вие действително сте луд. С тая температура не мога да ви призная за трезвомислещ. Сигурно нямате дори дозировката за човека?

— Изчислил съм я. На килограм тегло.

Биохимикът въздъхна, притвори очи, зашава с ръце по одеялото, за да отвлече вниманието на професора, който бе забравил да попита дори какви са били резултатите при животните и при каква болести е изпробван препаратът. А едновременно с това мислеше, че такова примитивно изчисление на дозировката при още непрочистен докрай препарат не може да не даде само лоши резултати. Но опитът трябваше да бъде направен, на всяка цена, за да се изясни действието на комбинацията от стимулатори и на биологичния катализатор за забавяне на окисляването, какъвто неочаквано се оказа хелиомицинът, върху кръвотворния апарат на човека. И ако той, Велев, още нямаше право да го изпробва върху други хора, то имаше законното право да го изпробва върху себе си. За да остави поне за тия, които ще продължат неговия и на академик Миладов труд, един жалон в по-нататъшния път.

Професорът загрижено поклати глава…

— Значи… искате да ставате зайче? — В очите му можеше да се прочете и възхищение, и уплаха. — Но щом ще говорим откровено, кажете ми как аз ще оправдая пред колегите и асистентите си това прекъсване на лечението? Вие държите да се запази в тайна, нали?

Витан отговори веднага, защото бе премислил всичко:

— Като временно ги отстраните и лично участвувате в опита ми.

— Как да участвувам? — настръхна професорът и в него окончателно бе надделял страхът.

— Нали все някой трябва да ми направи инжекциите? А те не са по силите на една сестра. Трябва в гръбначния мозък, направо в далака, а в кръвта ще трябва да се вкара с апарата за бавно впръскване.

— Не мога да участвувам в нещо, което би могло да се превърне в престъпление — отвърна рязко професорът.

По челото на болния избиха капки от върховното усилие да преодолява пожара, който гореше в кръвта му.

— Не мога да поема и отговорността друг да ви ги прави в тая клиника.

— Ще ви освободя от всякаква отговорност. Моля ви — вече шепнеше Велев. — Не отказвайте това, което всички дължим на човешкия прогрес, мъничкото смелост! Ще намерим начин да ви освободя…

Професорът беше трепнал, уязвен при думичката „смелост“, но се сдържа и дълго съобразяваше нещо. После рече по-меко:

— Не зная на какво се надявате, колега. Чувал съм да казват, че във вашия институт се вършели чудеса, но аз не съм толкова млад, за да вярвам в чудесата. Помислете още веднъж, хубаво помислете! Големият пост, който заемате, и научната ви специалност ви дават правото на такъв опит със себе си, но аз бих го разрешил при условие, че ми подпишете декларация, в която се отказвате от нашето лечение. Разбира се, приподписана от двама свидетели, че е направена в ясно състояние на разума.

— Нещо като завещанията? — усмихна се презрително Велев.

— Именно. Със същата официалност. Не се сърдете, но друг начин няма. А в опита ви няма да участвувам. Потърсете си друг.

— Ще имате декларацията — рече тъжно болният. — Благодаря ви. Бъдете така добър и ми пратете Загорова.

— Искате съвсем да уморите годеницата си — възмути се професорът. — Заприличала е на сянка. Никому другиму ли не се доверявате?

— Аз се доверявам на много хора, колега. Ето че и на вас се доверих, но не всеки се решава, както виждате, да ми помогне. Доктор Арнаудов може да бъде другият свидетел, нали? А Загорова е също така преди всичко учен и мой сътрудник, а после… една нещастна годеница.

Професорът го изгледа продължително, след това нервно побутна очилата си и с дълги крачки напусна стаята.

5

Болестта го събори на легло два дни след арестуването на Антонов, което той преживя така тежко, че отначало отдаде неразположението си на силна нервна криза. Започна се с главоболие, с виене на свят, с някакво неразвиващо се начало на хрема, с болки в гръдните мускули — както би започнал всеки банален грип и както често започва левкемията, за да хвърли в недоумение лекарите. Сутрин температурата му спадаше до 36 градуса и той отиваше на работа, макар все по-силно да му се гадеше, макар все по-силно да усещаше тежестта на подутия далак и черния дроб, макар да бяха се появили първите ранички в устата му. Защото не искаше да мисли, че това може да е нещо друго освен някоя от формите на грипа. Защото и лекарят, когато се разболее, е склонен да забравя наученото, да се самозаблуждава с наивната вяра на обикновения безнадеждно болен пациент в провидението на своята земна участ. Но това не трая дълго и когато Яна го завари да лежи на канапето, пламнал от висока температура и облян в пот, той вече знаеше.

— Вис! — уплаши се момичето. — Какво ти е?

Той усърдно триеше с кърпа лицето си, за да премахне следите на поредното кръвотечение от носа. Намръщи се, понеже му беше крайно неприятно да го вижда в този вид.

— Нищо, Яна. Понастинал съм, преуморил съм се. Ще мине.

Но момичето го гледаше с изострения от драмата на тяхното годеничество поглед. И разтреперана се хвърли към него.

— Бягай! — спря я той. — Махни се, чуваш ли! Може да е заразно.

— Трябва да те прегледам! — изплака момичето. — Вярвай поне в лекарското ми звание, щом не вярваш…

Той знаеше колко страда тя от неговото неверие в любовта й и все пак не можеше да го преодолее. Каза по-меко:

— Не е нужно, Яна. Знам какво ми е.

— Но аз не знам — извика момичето почти гневно и решително отхвърли завивката, вдигна ризата му въпреки неговата отчаяна съпротива.

Съзря веднага точковидните подкожни кръвоизливи по гърдите и корема, а опитните й пръстчета се забиха в коравия далак, побягнаха като изплашени от него нагоре, завряха се под мишниците, напипаха набъбналите лимфатични жлези, откриха ги и по влажната от пот шия.

— Покажи си езика!

Но той не го показа, само се усмихна някак виновно.

— Текла ти е кръв от носа, нали?

Нямаше нужда да й отговоря; следите още личаха.

Момичето отстъпи една крачка назад, отпусна ръце. Беше станало по-бледо от годеника си, чието лице въпреки високата температура имаше цвета на мокра хартия.

— Вис — пошепна Яна. — Кажи ти, какво мислиш, че е?

— Същото, Яна.

— Не! — изкрещя момичето. — Не! Трябва да се види кръвта.

И падна в креслото и се вкамени от ужас. Велев извърна глава към стената, обади се след дълго мълчание, през което време в стаята се чуваше само неговото тежко дишане:

— Яна, ти наистина трябва да се пазиш от мен. Бай Кольо смяташе, че може да е заразително.

Момичето не помръдваше в немия си ужас.

— Ти помниш унитарната теория, нали? — продължи той да говори на стената. — Тя допуска, и вирусност, и отравяния с препарати. Аз обследвах всички наши препарати след смъртта на бай Кольо. Но все пак може нещо да съм недогледал. Това съвпадение е твърде странно. Пък и нали никакъв вирус не е открит досега. Моля те, заеми се още веднъж с тая работа. Заедно с Андреев. Не бива да се случва това и с трети човек.

Момичето пак не отговори, но изведнъж рипна от мястото си и грабна телефонната слушалка. Той усети движението й, обърна се, извика:

— Яна, остави! Безсмислено е, чуваш ли! По-добре да си поговорим за… за…

Тя набираше вече някакъв номер и той се присегна към телефонния контакт, който стърчеше на стената до канапето, изскубна го с едно рязко движение. Имаше още много сила в мускулите му.

— Вис! — изхълца момичето. — Защо? Какво искаш? За какво да говорим? Защо да говорим? Сега ли? Аз нямам какво повече да ти кажа и ти… ти също, и… боже мой, какво правя аз!

Тя се втурна навън, като забрави дори да затвори вратата след себе си. А след няколко минути се върна с линейката и прочутия професор Рогозаров.

Който сега бе поискал да му бъде връчена декларация, че се отказват от неговите методи на лечение…

Загорова влезе с лист хартия, и писалка, както й поръча професорът. Но болният, загубил, сили в предишния разговор, бе се унесъл в своя почти постоянен трескав сън. Изсъхналите му, разранени устни шепнеха нещо, което никой друг освен замъгленото му съзнание не чуваше. Яна с едно безкрайно нежно движение, в което имаше някакво трагично примирение, намаза устните му с вазелинова паста. Седна на близкото столче и зачака. Така, както бе чакала неговото събуждане през всичките тия дни и нощи.

Защото Витан напразно се опитва да я прогони от леглото си. Дори на отчаяния му сарказъм — „Яна, тоя ми вид едва ли ще те накара да се влюбиш в мен, върви си, неприятно ми е да ме гледаш“ — тя отговаряше с безмълвни сълзи, които се стичаха на кротки вадички по изпепелените от мъката й страни. Тя му говореше само когато беше сигурна, че той спи дълбоко. Милваше слепналата му се от потта коса и нареждаше шепнешком някакви свои си, женски думички. Но веднъж той ги чу. А после, когато трябваше вече да покаже, че се е събудил, той само улови ръката й, помъчи се да я стисне силно. И това беше неговият отговор. А тя заплака на глас и бързо излезе от стаята.

Доктор Арнаудов дойде, също по поръчение на професора, заедно с една от сестрите и премести до леглото кръвопреливния апарат, който стоеше в постоянна готовност. Новата кръв влезе в поредната безнадеждна схватка с хищните левкоцити във вените на болния. Той се изтръгна от унеса си, смръщи вежди с готовност, която издаваше необикновената сила на една воля да преодолява всичко в името на своята цел.

— Яна, пиши! Декларация. Подчертай го. Долуподписаният…

— Вие, какво си намислил пак? — изплаши се момичето.

— Пиши! — каза той строго. — После ще ти обясня.

А когато двамата сложиха подписа си под неговия, плахо, с недоумение и боязън, Велев като че ли се развесели, успя да бъде и любезен:

— Колега, с Рогозаров се разбрахме да ми дадете всички последни изследвания, а следващите да правите по моите предписания. Ако аз не бъда в състояние да ви ги давам, Загорова ще прави това. Нали няма да ми се сърдите, ако поканя д-р Андреев от нашия институт да участвува в наблюденията?

Лекарят бе заразен от странната тържественост, с която се подписа декларацията:

— Доктор Велев, аз съм изцяло на ваше разположение. Но искам да знаете, че не заради професор Рогозаров, а заради вас самия.

— Благодаря — усмихна се признателно болният. — А сега, моля ви, оставете ме за малко сам със Загорова.

Но момичето не пожела да изслуша нарежданията му докрай, хвърли се върху него, прегърна го, зашепна като обезумяло:

— Вис, моля те! Не, не, мили! Знам какво си решил. Не бива! Нямаш това право. Ако ме обичаш, ако мъничко ме обичаш…

Той искаше да бъде груб, за да не се разнежи, но вместо това сам едва не изплака:

— Яна, това е…, това е… единственият начин, единственият път за нашата обич…

— Не — крещеше вече момичето, — не ме лъжи! Знам, че не го правиш за себе си.

— Яна — опита се той да бъде вразумителен, — разбери! В най-лошия случай ще живея два дни по-малко. Кому са нужни тия два дни в ръцете на Рогозаров? А те могат да ви кажат много, могат да ви кажат всичко. Ти, единствена…

— Да, аз единствена имам правото да го направя. Но аз няма да го направя!

— Яна, в тебе е цялата ми, в тебе е последната ми надежда…

— Не!

Тогава той не сдържа сарказъма си:

— Значи, не искаш да повярвам най-после в твоята обич?

Момичето го изгледа стреснато, избухна:

— Глупак!…

И щеше да каже навярно още нещо такова, ако в този миг някой не бе подвикнал весело:

— Охо! Що за нежности се разменят тука?

— Обикновени, семейни — отвърна Велев и се поизправи на възглавницата. — Влизай, Стойко!

Майорът очевидно много държеше да изглежда както винаги бодър и безгрижен, но сега това твърде лошо му се удаваше. Той пристъпи колебливо с дългите си крака на бегач към кревата, ръкува се с Яна, поглади безжизнената синкавобяла ръка на брат си. Голямата чанта, която носеше, бе издута до пръсване.

— Какво те носи насам? — запита Велев.

— Братският и служебният дълг — рече Стойко и тежко се отпусна на ръба на кревата, остави чантата до краката си, въздъхна.

Момичето беше отишло към прозореца и стоеше с гръб към тях, отпуснало лице в шепите си.

— Просто не знам откъде да започна — каза младият Велев и вече не криеше своята съкрушеност.

— А ти карай направо, както е било винаги между нас. При това казват, че край смъртния одър трябвало да се говори само истината.

— Истината е тази, че открихме причината за твоята болест и че… — той сам замълча, та подигравката на брат му не го прекъсна.

— А не си ли въобразява малко множко нашата Държавна сигурност? Тогава всички медици да си подават направо оставката.

Майорът бе загубил окончателно вкуса си към шегите. Наведе се мълчаливо над чантата, разкопча я, с пъшкане измъкна някаква снимачна камера.

— За спомен ли искаш да ме снимаш? Видът ми никак не е…

— Бате — рече умолително по-младият брат и Витан си спомни, че той не беше се обръщал така към него от годините на детството си, че употребяваше тая дума само когато се шегуваше с нещо, и това го накара да замълчи пред горестта, с която тя бе изречена. — Бате — повтори Стойко. — Ето, това… това чудовищно изобретение!

— Но какво е то? — запита Витан, защото майорът отново замълча.

Яна беше се обърнала, чула последните думи на майора. Стойко вдигна камерата, насочи я към разкошния букет бели гладиоли, който стоеше върху нощната масичка, натисна някакво копче. Стаята се изпълни с тихото зумтене на развиваща се пружина или добре работещ малък електромотор. Болният и момичето напрегнато гледаха ту цветята, ту широкия обектив на камерата.

— Но кажи най-после! — не издържа д-р Велев.

— Сега ще видиш. Ето!

И те видяха как изведнъж нежните листенца на гладиолите затрепкаха, как се огънаха и спаружиха като попарени с вряла вода.

— Стойко! — извика поразен по-старият брат. — Какво е това?

— С такава камера са снимали и теб — отвърна почти шепнешком майорът. — С такава камера са снимали вероятно и академик Миладов в Полша. Нещо като лъчев нож с широк обхват, като миниатюрен ускорител на някакви лъчи или частици, които действуват върху кръвотворния апарат. Поразяват го и го израждат. А също и върху клетките. Като лъчева болест…

— Какви са лъчите?

— Не знам. Не сме го дали още за изследване. Жабарски току-що направи признанията си. Но той самият не знае нищо за апарата. Писмено са му обяснили само как да си служи с него. Убивал безотказно при продължителност тридесет секунди на облъчването, като за убиеца нямало никаква опасност да бъде хванат, защото първите симптоми на болестта се явявали след седмица. Повече не му е било и нужно да знае на тоя мръсник.

Последните думи той изрече с такава злоба, че Витан отвърна от него очи. Запита след малко, а в гласа му трепна, може би за пръв път през тия дни, една безнадеждност:

— И… къде ме е снимал?

— Идвал е при теб в института.

— Да. Спомням си. Добра снимка ми е направил, значи.

— Бате — рече Стойко, — а вината за това нося и аз. Аз също му разреших да влезе в института, защото… Е, някакви идиотски мои умопостроения!

Велев видя отчаянието в мъжественото и красиво лице на брат си, протегна ръка към неговата.

— Глупости! Отгде си могъл да знаеш какво се крие в тая камера. Наистина прилича на филмова камера.

— Имах данни да го арестувам по-рано. Но си — мислех, нека…

— Е, стига, де! — направи опит Витан да се усмихне. — Самокритиката никога и никого не е излекувала. Съобщихте ли поне в другите страни?

— Съобщихме. Не, не вярвах, че ще стигнат дотам. Не повярвах в алгоритъма на Ивановски. Нима може човешкият ум да предположи…

— Всичко може човешкият ум, Стойко. Та казваш, действувал на кръвотворния апарат и на клетките? Впрочем то е очевидно, де. Да, също като левкемия и лъчева болест, взети заедно. И миелобластозата си е миелобластоза, и изсушаването на колоидалните системи… — Витан говореше сега повече на себе си и момичето трепна, когато той го повика. — Яна, хайде върви! Нямаме нито минутка за губене. Или сме направили нещо за стимулиране на кръвотворния апарат и клетъчната обмяна, или само си мислим, че сме направили нещо. И кажи на Арнаудов да ми донесе всички кръвни картини, изобщо да дойде да си поприказваме.

Стойко се изправи нерешително:

— Бате, аз ще дойда утре пак. Надявам се нашите експерти да разберат дотогава всичко около тия дяволски лъчи.

Велев уморено се усмихна:

— Каквито и да са, братко, това на мен едва ли ще помогне. Но… Е, нищо, нали утре пак ще дойдеш. Надявам се да те дочакам… — И той рязко се извърна към момичето, което продължаваше да стои застинало в своя ужас. — Хайде, тръгвай!

— Вис! — изтръгна се от гърдите на момичето, но това не беше вик на протест, а един безкрайно болезнен стон.

— Върви! Върви, Яна. Върви…

И той отново се унесе, като продължаваше да шепне тази думичка, сякаш призоваваше вече някой друг, който беше вътре в него. Вляната в жилите му чужда кръв бе сложила оръжие пред могъщите млади и свирепи като хуни клетки, които изтичаха с грамадните си, изродени ядра на буйни пълчища от костния мозък, от лимфатичните възли, от далака.

Преди да излезе, Стойко взе кърпата от нощното шкафче и нежно избърса потното чело на брат си. То беше бяло като кърпата и като нощното шкафче. След това постоя няколко мига със затворени очи, със силно стиснати клепачи и устни.

6

През тези дни и нощи Яна Загорова не се питаше обича ли или не обича този човек, комуто така упорито бе натрапила едно годеничество, измъчващо още по-силно и двамата, защото беше пълно с недоверие и съмнения, с напразни опити от нейна страна да срути израсналата между двамата стена, разбиващи се в неговата горчива самоирония и сарказъм. Той умираше пред очите й, а заедно с него като че ли умираше всичко, върху което досега бе се крепил животът й. През тези дни и нощи тя си задаваше един-единствен въпрос, вечният въпрос на застрашената любов — трябва ли да го загубя? Защо трябва да го загубя? Нима ще го загубя, преди изобщо да съм го спечелила? А този въпрос беше отправен по същия изконен и безпомощен начин към онова, което наричаме съдба, защото нямаше към кого другиго да бъде отправен, защото в такива мигове и най-трезвият мозък е склонен към суеверия.

Доктор Витан Велев агонизираше. Понеже кръвопреливането беше спряно, той намери сили само още да добави към нарежданията си: „В лимфните пътища, през два часа и в лимфните пътища!“, изпадайки в онова безсъзнание, от което обикновено нямаше пробуждане. Но Яна не седеше вече както преди край леглото му бездейна и отчаяна. Той почти насила бе й дал в ръцете една надежда, едно средство да се бори за живота му. А тя се вкопчи в него с всичките сили на ужасеното си съзнание. И с една почти мистична вяра в неговото творение. Дори доктор Андреев, главният помощник на Велев, не издържа, закрещя в края на първата нощ:

— Трябва да възобновим кръвопреливането! Загорова, разбери! Той нито за миг не е помислил за живота си. Той иска само да уточним параметрите на стимулатора и катализатора в едно изключително състояние. А защо е нужно това? Те са предназначени за здрави хора. И тези дози! Тези убийствени дози! Не, трябва пълно подменяне на кръвта, по френския способ, ако искаме да не го загубим след няколко часа. Загорова, но ти… ти… какво чудовище си! Нали си му уж годеница? Не, аз няма повече да участвувам в това убийство!…

Тя невъзмутимо зареждаше петте спринцовки за следващото инжектирване. Бледа, може би по-бледа от своя годеник, умиращ от болест, която превръщаше човешката кръв в тебеширена каша, Яна беше като никога твърда и непоколебима, като никога делова и енергична. Правеше инжекциите, най-сложните, които някога бе правила, вземаше кръвни проби и секрети от жлезите, сама участвуваше в изследванията им, бързаше да запише резултатите, час по час измерваше температурата и преобличаше в сухи дрехи годеника си. Не, тя наистина нямаше вече време да се пита за нищо, защото се бореше само със смъртта. И не биваше нито за миг да спира тая борба, колкото и безнадеждна да е. Именно тогава щяха да се появят страшните въпроси. А така тя можеше без естествения момински ужас да гледа това голо и грозно, топящо се като на клада тяло, за което упорито бе твърдяла, че го обича, без да беше го виждала. Можеше с обич да го докосва, с фанатична вяра да забива в него дебелите игли на спринцовките, с майчинско спокойствие да го чисти и мие.

А в началото на втората нощ, беше към единадесет часа вечерта и болницата тънеше вече в сън, тя хвърчеше из дългия коридор откъм лабораторията и крещеше като полудяла:

— Андреев! Зевът! Зевът! Андреев…

И размахваше едно листче хартия, и вдигаше като знаме над главата някаква стъклена плочка.

Андреев изскочи уплашено из стаята на болния, а нощната сестра и дежурният лекар дотичаха разтревожени:

— Зевът! — викаше момичето. — Зевът! Виж! Вижте!

Андреев грабна листчето, хвърли един поглед върху него, завъртя глава, сякаш някой беше му ударил плесница.

— Не. Възможно ли е? Добре ли видя? Дай пробата!

Грабна слепените стъклени плочки от ръката й и хукна към лабораторията. За да се върне след няколко минути ухилен до уши. И на свой ред да вика така, че няколко болни подадоха глави през открехнатите врати на стаите си:

— Загорова, ако така продължава! Ей, ако така продължава… И парамиелобластите са намалели.

В кръвта на болния бяха се появили нормални клетки. Характерният „зев“, при който във вените има само стари, умиращи и само изродени, с големи ядра и малко протоплазма млади клетки, бе почнал да изчезва.

Призори Велев се събуди. Яна веднага усети това, съвсем инстинктивно, защото той не бе направил нито едно движение, не беше отворил дори очите си. Тя се наведе над него, сякаш да чуе какво ще й каже. През тези дни и нощи той неведнъж бе споменавал в бълнуванията си нейното име, но сега то трябваше да бъде произнесено по друг начин.

Витан каза:

— Яна, аз… ще живея.

Тя почака още малко, но той не каза нищо повече. Изправи се, след това се отпусна на стола и тихо заплака. Витан дълго чуваше нейното хлипане, но все още нямаше сили да повдигне слепените си клепачи. Отвори очи едва когато престана да го чува. Потърси я, но я видя заспала, отпуснала брадичка на гърдите си, които сегиз-тогиз бурно потреперваха. И в съня, който така внезапно бе я победил, тя продължаваше да изхлипва.

Върнал се от лабораторията, където правеше поредните изследвания, доктор Андреев влезе на пръсти, съзрял заспалото на стола момиче. Ала то веднага трепна и скочи от мястото си. Рече объркано:

— Уф, как можах така да заспя! Андреев, знаеш ли, сънувах, че той ми каза, че ще живее — сепна се, погледна към болния и тихо, да не го събуди, извика: — Ама той наистина ми го каза! Да, наистина, повярвай ми.

— Ще живее, разбира се — отвърна Андреев, усмихвайки се топло. — Може ли да се умре с такава годеница? Ако беше преди малко в лабораторията, сигурно нямаше на Рогозаров да му се размине така лесно. Можеш ли да си го представиш? Аз, казва, колега, си мисля дали нямаме грешка в диагнозата.

Възможна е някаква левкемоидна реакция, нали? Сън не го хваща, горкия, че доктор Велев няма да умре по неговия комплексен метод.

7

На четвъртата сутрин Витан Велев каза:

— Яна, моля те, не искам ти да ме преобличаш.

— Глупчо! — засмя се тя. — Да знаеш какво съм те правила досега. Хайде, не ставай дете!

Но той упорито стискаше с две ръце одеялото над гърдите си. Силите му бяха се възвърнали с необикновена бързина. Така, както в артериите му нахлуваше една нова, млада и здрава кръв. Лицето му беше поруменяло и потно. И, като го погледна, момичето се смути, изчерви се, прошепна с готовност:

— Добре, ще извикам санитарката.

— Яна — каза той също шепнешком. — Яна, аз… аз вярвам…

Но тя бързо затисна с длан устата му:

— Не бива да се говори, Вис! Не бива! Вече няма нищо, нищо какво да се казва, мили!

И побягна към вратата.

А в коридора срещна другия Велев, по-младия. Той отново цъфтеше в своята младост и безгрижие.

— А, снахо, будни ли сме вече?

— Ще почакаш да го преоблекат и измият — отвърна тя намръщено.

— Съжалявам, но докато не си ми станала законна снаха, не мога да ти се подчинявам. В моята професия, Янче, чакането е нещо, което винаги има стратегическо значение, а тук въпросът се свежда до обикновената тактика.

И безцеремонно влезе при болния, който като медицинско лице и заради длъжността си лежеше в самостоятелна стая. Момичето остана в коридора със своя гняв. Болният Велев беше само неин, а щом почна да оздравява, отново се появиха десетки и стотици други хора, които предявяваха правата си над него.

Върна се чак когато санитарката излезе с легена и с вързопа дрехи под мишница. Братята бяха сериозни и загрижени, замълчаха, сякаш поискаха да скрият нещо от нея.

— Преча ли? — запита момичето и явно беше обидено.

— А, не — побърза да отвърне Витан, — говорехме за бай Кольо. Ако бях се решил тогава… но не, не можех да се реша. На друг човек не можех да се реша. И… — въздъхна той — имаше един човек, а сега го няма. Имаше едно голямо сърце, а сега се е превърнало в прах. И защо? Защо тоя креват и тоя стол, и всичко, което създава човекът да е по-здраво, по-дълголетно от своя създател? Иде ми да завия като вълк към звездите, Яна! А можеше да живее, можеше още много да живее, ако не бяха тия зверове…

— Говорехме и за това какви количества и в какъв срок може институтът да произведе от тия ваши чудотворни лекарства — каза майорът, като преди това крадешком погледна към брат си, сякаш го подканяше за нещо.

— Това не са лекарства, Стойко — поправи го д-р Велев, който не търпеше неточности в терминологията. — Стимулаторът не лекува и ако в случая ме спаси, то е, защото той поддържаше и нормализираше дейността на кръвотворния апарат, докато организмът сам преодолее кризисния момент на болестта. Той е предназначен за здрави хора, за да ги прави още поздрави, силни и красиви и дълголетни. Главната роля тука изигра хелиомицинът, тоя вълшебен яномицин — добави Велев с една ослепително сияйна усмивка, закачливо отправена към момичето.

— Както и да е — рече майорът. — Важното е, че те спаси. И отново смръщи лице, сякаш внезапно бе го заболяло зъб.

Очевидно имаше още нещо да казва, а не знаеше дали трябва да стори това в присъствието на бъдещата си снаха:

— Значи… разбрахме се? До довечера трябва да отлетят.

— Кой да отлети? — запита момичето.

— Твоят яномицин ли беше, какъв беше? И стимулаторите. Не се сърди, Янче, но той е нужен и на други хора. Оказва се, че нашите приятели са изпратили такива „снимачни камери“ и в други социалистически страни. Предложението е да отлетите и вие двамата с Андреев. Е, там, разбира се, ще имате други пациенти, не толкова красиви като моя скъп братец, но не по-малко нужни на човечеството.

— Сега да замина? Сега, когато… — затрепера гласът на момичето и то погледна умоляващо към годеника си.

Витан само тъжно й се усмихна и тя добави вече с друг тон:

— Ще имаме ли достатъчно количество? За колко души?

— Сега ще вземете всичко, което е в наличност — отвърна Велев. — А ще ви пратим още. Аз дадох вече нареждане цялото отделение да се заеме с производството в разширен мащаб. После ще мислим вече за доизработването му. Като се върнете. Да спасим най-напред хората. А това ще ни обогати и с нови наблюдения. Очевидно ще има да се борим с някои странични явления, които при приложението на препарата в болестно състояние на човека не се проявяват, но иначе непременно ще се явят…

Той си беше вече предишният делови, съсредоточен изследовател и научен ръководител, въпреки че все още трудно вдигаше изтощените си ръце над одеялото.

— Не знам — въздъхна неочаквано брат му. — Достатъчно ли си оздравял да ти кажа още една неприятна новина? Чувствувам се направо престъпник спрямо теб, но… не може иначе.

— Казвай де! — рече Витан. — В живота на учените лошите новини са най-обикновеното нещо. Защото неуспехите са винаги повече, от успехите.

— За съжаление в нашата професия те са не по-малко обикновено нещо. Проклет занаят съм си избрал, братко! Та… но какво да говоря, виж сам!

И майорът измъкна от джоба си един вестник, разгъна го, подаде го на болния. Витан в недоумение пое вестника, който беше френски, и не веднага откри снимката, макар тя да беше твърде голяма. От нея се смееше радостно и самодоволно, поизпъчен в една от горделивите си пози, д-р Владимир Зенгинов. Текстът под снимката гласеше: На въпроса на нашия кореспондент, как се чувствува на свободна земя, известният български неврохирург отговори: „За сега превъзходно. Срещнах добри приятели, които ме посрещнаха добре. Защото Западът е много по-гостоприемен към хората на науката“. А надолу следваше с по-ситен шрифт, че българският неврохирург, който е бил делегат на Базелския конгрес, се е обявил за политически невъзвращенец и е решил да остане да работи в една от свободните западни страни, която ще му предложи нужните условия, каквито неговата родина и социалистическия свят не му предлагали.

Витан мълчаливо подаде вестника на Яна. На нея й трябваше повече време, за да разбере съобщението, защото не владееше добре френски. Но това време на двамата се стори безкрайно. Момичето изведнъж се изпъна и с един замах хвърли вестника, извика:

— Невъзможно!

Витан я гледаше с особено настойчив поглед и Яна повтори право в лицето му, още по-силно:

— Невъзможно! Вис, кажи, че е невъзможно!

Той вдигна полека ръка — тя трепереше от усилието му — и бавно разтърка челото си. После каза:

— Аз също мисля, че това е невъзможно. Владимир винаги е бил малко лекомислен, но това той няма да направи.

— Значи, смяташ, че не бива да се примиряваме с това съобщение, че може да е шантаж? — запита предпазливо майорът.

— Да! — отвърна твърдо братът. — Къде е той сега?

— Никой не може да ни каже. Но в Швейцария не е искал убежище. Изглежда, не е вече там. А как и къде е заминал? Изобщо тъмна история. И твърде вероятна в този си именно вид — посочи майорът падналия на кревата вестник. — Едно само ме смущава. Преди седмица той лично е поискал чрез нашата легация да му се продължи пребиваването в чужбина с един месец, поискал телеграфически и неплатен отпуск от клиниката. Защо му е било нужно, щом е решил да се обяви за емигрант? Или пък после го е решил, след като са му предложили приемливи условия?

— Каквото и да му предложат, той няма да го направи — заяви убедено Загорова и отново издържа изпитателния поглед на годеника си.

— Е, човек не винаги може да отговаря за себе си, та камо ли за другите! — рече снизходително майорът, изправяйки се — Трябва да си вървя. — И повтори замислено. — Значи, вашето мнение е да не го изоставяме?

— Стойко, аз те моля и заради мен да се заемаш с него — каза Витан. — Може момчето да е в опасност. Виждаш сам какво правят тия вълци!

— Ще видим. Хайде оздравявай по-бързо и не се безпокой за другите! Като се върна, искам да ви видя двамата здрави и… най-после оженени.

Момичето силно се изчерви, а Витан учудено запита:

— Заминаваш ли някъде?

— Видиш ли — позасмя се Стойко, — покрай лошите новини, щях да забравя и една хубава. Заминавам. На сватбено пътешествие. Нали не се сърдиш, че те изпреварих? Но Елза се оказа много нетърпелива…

— Чудесно! — зарадва се брат му. — Аз винаги съм казвал, че Елза е едно великолепно момиче!…

— Е, казвал си и други неща! — прекъсна го заядливо годеницата му и тримата весело се засмяха.

— А за къде ще пътувате?

— Швейцария.

— Швейцария? — изрекоха Витан и Яна почти едновременно, с еднаква обърканост от смаялата ги догадка.

— Е, какво зинахте така? Нямаме ли право на едно сватбено пътешествие в чужбина? Пожелайте ни поне приятно прекарване, де! — рече с добродушна насмешливост майорът и размаха вестника: — Бай, бай! Както се казва на Запад.

8

Заедно с новия ултрамодерен лъчев нож в клиниката на Белмонт бе се появила и една странна особа на име Елфриде Брюнинг. Над петдесетгодишна, тя беше суха, тънка, изправена, сякаш имаше някакъв дефект в гръбначния си стълб, и носеше пенсне, мъжки тип, върху по индиански закривения си нос. Приличаше повече на преоблечен в женски дрехи пруски офицер, нежели на операционна сестра, и развеселяваше Владимир със своята комична строгост.

Той се учудваше, защо Клара не може да я понася, когато онази не се интересуваше, както би трябвало да се предполага за една стара мома, от техните отношения и се държеше изобщо така, сякаш те не съществуваха. Владимир още в началото се пошегува:

— Белмонт има, изглежда, слабост към германките?

— Защото са дисциплинирани работнички — отвърна Клара. — Но има германки и германки. Тая есесовка…

— Есесовка ли?

— Е, не знам, разбира се, но положително преди трийсет години е била водачка в хитлеровата младеж. Нищо чудно да е работела и в концлагери. Само при вида й евреите трябва доброволно да са тръгвали към крематориума. Органически не мога да я понасям, това е.

А Белмонт беше му казал, когато го доведе късно вечерта заедно с багажа му:

— Не се плашете от носа й, драги докторе! Тя е дългогодишна и опитна сестра. Пенсионерка е и аз я наемам само когато ми е нужна. Ще ви бъде отличен помощник, ще видите.

После той изчезна, след като даде няколко, в своя си приятелски маниер, нареждания:

— Почивайте си, докторе. Ако не за друго, за почивка мястото си го бива. Брюнинг ще ви намери кучета, разхождайте се из парка, гледайте телевизия, четете, имам много книги, Клара ще ви каже къде са. Пък и тя самата е един твърде интересен роман, над който едва ли може да се заспи. Изобщо, не скучайте. А аз тръгвам по света на лов за хора. Вярвам, че най-късно до една седмица ще ви набавя нужния човек.

И Зенгинов наистина не скучаеше. Светът изведнъж бе престанал да съществува за него в това отдалечено от хората идилично място. Клара Зайдел се оказа не само превъзходна компаньонка, но и отлична домакиня, която умееше да готви толкова вкусно, че той дори понапълня. Елфриде Брюнинг се стараеше да не им досажда с присъствието си, намираше си постоянно работа в операционната и дори се хранеше отделно от двамата. Тя още на другия ден доведе заедно с някакъв стар градинар от близкото село две кучета, които поставиха в една набързо скована в градината къщичка, но Владимир се задоволи само с едното, колкото да опита новия лъчев нож. Брюнинг действително беше сръчна жена, която умееше съвсем по мъжки да постави кучето на операционната маса, а освен това, може би беше съответно инструктирана от началника си, не задаваше никакви въпроси по естеството на работата му.

Резултатът не може да бъде друг освен желания, защото многократно бе вече получаван, и Владимир се зае да изготви една програма за психологическа подготовка на човека, който щеше пръв да постави своя мозък под микроскопичната струя рентгенови лъчи на лъчевия нож. Но и тази работа не вършеше особено сериозно, понеже красивата Клара почти изцяло поглъщаше мислите и чувствата му. И той тънеше в блаженството на безкрайно щастлив младоженик, комуто щастието е паднало сякаш от небето, неочаквано, случайно, изумително. И ако нещо го тревожеше понякога, то бяха само миговете, в които той изненадващо заварваше Клара с посърнало лице, с някаква странна уплаха в очите.

— Какво ти е? — питаше я той. — Клара! Нима не можеш да ми кажеш? Страхуваш ли се от нещо? От Белмонт ли се боиш?

— От Белмонт? И да, и не. Човек винаги се страхува от началниците си. — И бързаше да се засмее. — Така ти се е сторило, нищо няма. Тая гестаповка ми разваля настроението.

Наричаше пред него операционната сестра ту гестаповка, ту есесовка, а пред нея се държеше по един учудващо любезен, стигащ до подмазване начин… Веднъж обаче след подобен въпрос вдигна към него зелените си очи, от които тревогата още не беше изчезнала, макар тя вече да се усмихваше хитричко:

— А ако се страхувам за тебе?

— За мене?

— Ами да! Ето, ти ще си свършиш опитите и ще си заминеш…

— Не без теб! — увери я той страстно.

— Без мен ще заминеш — рече тя спокойно и тъжно с глас, който не позволяваше възражения и спорове, защото се докосваше до нещо, за което и той самият отбягваше да мисли.

Продължението на такъв разговор можеше да бъде само шеговито.

— Помниш ли какво ми каза край реката? Аз изпълних условието ти. Сега е твоят ред.

Но тя, все така сериозна, поклати глава:

— Не, Владимир. Колкото и да искам, не бих могла да дойда с теб. И ако ти останеш тук, ще го разбереш. Аз не мога да ти го кажа, затова не ме измъчвай повече. Има само едно възможно решение, което трябва да вземеш ти сам.

— Клара! — искаше той да се разсърди, за да не мисли върху немислимото условие, което тя му поставяше. — Жената трябва винаги да е малко загадъчна, ако иска да бъде интересна, но чак толкова загадъчност е вредна.

— Не по-вредна от любов като нашата — отвърна с някакъв внезапен гняв младата жена. — Хайде, върви да работиш! Белмонт утре ще дойде, а ти сигурно не си готов. Лепнал си се за мене като лейкопласт…

Ала подобни спречквания между двама влюбени обикновено предхождат помирения, които засилват нежността между тях, и Владимир скоро забрави този разговор още повече, че Клара също вече не се върна към него.

Белмонт пристигна една вечер без предизвестие и Клара едва успя да се прибере в стаята си. Владимир, изскочил по пижама навън, се развълнува така, че мигом престанаха да съществуват за него всички Клари и всичко друго по света. В коридора между двама яки мъже в цивилни костюми стоеше някакъв млад човек, среден на ръст, прилично облечен, с въздълго интелигентно лице и само белезниците на ръцете му показваха, че е осъден на смърт престъпник. Двамата, които го придружаваха, със свирепите си булдожки физиономии много повече приличаха на убийци.

Швейцарецът също се радваше на успеха си:

— Най-после, докторе! Да знаете какви митарства ми струваше! Простете, че позакъснях, но не беше никак лесно!

В радостта си Владимир сърдечно подаде ръка на престъпника като на скъп, дългоочакван гост и се сконфузи, видял несръчното движение на двете кръстосани в стоманените гривни ръце, неловката усмивка на осъдения. И при все това се ръкува с него, защото си спомни, че в набелязаната програма за психологическата подготовка едно от главните предпоставки бе да се сприятели с пациента си, да му вдъхне спокойствие, да го освободи от комплекса на смъртната присъда.

Младият човек изглеждаше действително поуплашен, което беше комично, като се имаше предвид, че тук той всъщност трябваше да намери спасение на живота си. Но той не знаеше какви опити ще се правят с него, а страхът пред една опасна операция обикновено е не по-малък от страха пред самата смърт, с която вече сме се примирили.

— Той знае само английски — обясни Белмонт. — Но Клара ще ви превежда.

— Мъничко, за обикновен разговор, и аз поназнайвам — каза Владимир, щастливо ухилен до уши. — А ние ще разговаряме с него за обикновени неща. Пък за по-сложните и вие ще ми помагате.

— Няма да мога. Аз ще замина още тази вечер.

Владимир беше неприятно изненадан от това, защото му идеше да прегърне и разцелува тоя свой великодушен приятел. Белмонт го хвана под ръка и го поведе към уютната малка приемна.

— Трябва да си кажем някои неща откровено, като приятели, доктор Зенгинов. Аз няма да скрия, че заради вас твърде дълго се отклоних от някои свои преки служебни задължения. Това, разбира се, за мен беше един много приятен колегиален дълг. Затова пък ще ви оставя сам. А има и нещо друго, което също трябва да се каже. Вашият опит е таен, вие държите за тайната на вашето откритие и колкото и да се лаская от приятелските ви чувства не бих си позволил да присъствувам на него. Нали разбирате, все пак аз съм някакъв специалист.

— Но аз съм готов да разкрия всичко пред вас! — възкликна Зенгинов. — Вие толкова направихте за мен, че ви смятам направо за свой сътрудник.

— Не, не, не! — възбунтува се швейцарецът. — Знам по-добре от вас какво означава тайната за едно откритие. Във вашите страни за нея не се държи толкова, защото материалният въпрос не играе такава съществена роля. Но не забравяйте, че се намирате на Запад, където кражбите в тая област са нещо най-обикновено. Вие сам казахте, че не се нуждаете от помощта на специалисти, и госпожа Брюнинг, която изобщо не е посветена, е възможно най-подходящият асистент. Нищо няма да разбере от опитите ви и нищо няма да издаде от тях.

Владимир още веднъж се убеди, че тоя странен швейцарец стигаше направо до крайности в своята приятелска предупредителност и тактичност. И се изпълни с още по-голяма признателност към него.

— Моля ви, елате поне след опита! А най-добре е да бъдете тук в самия ден на опита. Може да не присъствувате, щом не искате, но ще бъда по-спокоен и по-радостен, ако сте тука.

— Добре, ще видя — усмихна се Белмонт. — Клара ще ме извести за деня на операцията. Дано смогна. И още нещо. Все в рамките на запазване на тайната аз отклоних вътрешната охрана, която е задължителна за такива случаи. Ще има само външна охрана. Нека тя да не ви смущава, но това не е под моя власт, то си е държавна работа. Аз имам една електрическа сигнална система по цялата ограда; пази ми клиниката, когато ме няма. Охраната настоя да я включа, така че ще трябва да внимавате при разходките си из парка, за да не станат недоразумения. Ето ви ключа от белезниците. Ще бъде у вас. И бъдете все пак предпазлив. Да ви потърся ли някакво оръжие?

— Но защо? Та за него това е избавление от смъртта. Нали той напълно доброволно?

— Да. И декларация е подписал, ама отгде да го знаеш. Престъпник е. Досието му е твърде странно. Ето, аз извадил препис от него. Реших, че сигурно ще ви е нужно за изучаване на психиката му.

— Не, вие сте наистина незаменим приятел! — не издържа Зенгинов. — Просто не зная как ще ви се отплатя!

— Такива думи не бих желал да чувам — намръщи се швейцарецът. — Не забравяйте, че дори и служебното ми положение ме задължава да бъда в услуга на учените. Като прибавим към това моята лична неудовлетвореност на учен и… нашето чудесно приятелство, ще видите, че няма за какво толкова да ми се благодари.

— Охо! — възкликна поразен Зенгинов, който бе се взрял в преписа от съдебното дирене. — Три убийства! Рецидивист! Да му се не надяваш, такава кротка физиономия има!

— Нали ви казах, странен тип е. Не обича много да разговаря, а изглежда умен. Каза ми, че не се чувствувал виновен, а едновременно с това твърди, че присъдата била правилна. Не можах да го разбера, но и аз, както и вие, не съм имал работа с гангстери. Трудно ще му разберем психиката.

— Нищо, ще се помъчим — каза неуверено неврохирургът. В своите мечтания за опити над хора той не бе си представял, че ще има работа с човек от такава категория, каквато изобщо не бе срещал през живота си; не беше помислил сериозно върху това, дори и когато Белмонт му каза, че ще му доведе осъден на смърт — просто бе забравил за какво осъждат на смърт.

— Е, желая ви успех! — каза Белмонт. — И още веднъж моля да ме извините, но утре сутрин трябва да съм в Париж. Цяла нощ ще пътувам.

— Приятелю — спря го смутено неврохирургът, — и аз имам един малко неприятен въпрос. Госпожица Зайдел не иска да приеме от мен пари за домакинските разходи. Аз смятам…

— Изключено! Та вие сте мой гост! Не, наистина може да се разсърдя, ако настоявате — почти се афектира швейцарецът. — Всъщност къде е тя? Трябва да й дам някои разпореждания.

И той се упъти бързо към стаята на младата лаборантка. А Владимир отиде да види как са настанили осъдения, който седеше кротко, със скръстени ръце, на кревата в отделената за него стаичка, като килерче. Елфриде Брюнинг тъкмо му бе донесла нещо за вечеря. Мъжете с булдожките лица изломотиха нещо на Владимир, което той не разбра, и излязоха. Владимир отключи белезниците и осъденият заразтрива китките си.

— Яжте! — каза му неврохирургът, седна на един стол насреща му и изпитателно го загледа, като се мъчеше да се отърве от чудноватата жалост, с която го изпълваше вида на този млад човек.

А в това време в стаята на лаборантката се водеше един съвсем друг разговор.

— Предупредих те да не отиваш толкова далеч! — бе казал гневно Белмонт.

Тя лежеше на кревата в полупрозрачна нощница, извила над главата си своите красиви, голи ръце. Отвърна му с необикновено спокойствие:

— Жан, ти си ми казвал, че се интересуваш само от резултатите, не и от средствата. А от резултатите, вярвам, си доволен. Така че останалото си е моя работа и те моля да забраниш на тая кукумявка да ме шпионира.

Той я изгледа продължително през очилата си и се усмихна. Наистина умееше да се владее. Рече полупрезрително, полуравнодушно:

— Грешно ме разбираш. Единственото, от което се боя, е това да не стане тактическа грешка.

Нейната усмивка беше по-блага, но не по-малко презрителна:

— Позволи в тези неща поне една жена като мен да разбира повече.

— Клара, ти ме учудваш — рече той вече съвсем приятелски.

— Любовта ли прави жените така дръзки?

— Да. Особено, когато усетят, че се спекулира с любовта им.

— Какво искаш да кажеш?

— Ти отлично го разбра.

— Бунт ли е това?

— Не. Нали искаше отношенията ни да бъдат делови и ясни?

— И добри — подчерта той.

— И добри — съгласи се Клара.

— Ако имаш нужда от нещо, Вонсан…

— Знам.

Той пристъпи към леглото й:

— Съобщи му два дни по-рано деня на операцията. Аз заминавам. Да те целуна ли за лека нощ?

— Не.

— Защо?

— Защото сега ме целува друг.

— Тогава… лека нощ!

— Загаси лампата, ако обичаш! — подвикна тя подире му. На вратата той посегна към електрическия ключ, без да се обръща, и не видя колко уморено и колко уплашено бе станало красивото лице на младата жена, сякаш тя изведнъж бе се разкаяла за дързостта си.

9

Секретарят се втурна в кабинета твърде разтревожен и така внезапно, че Белмонт не успя веднага да смени маската на отпусната загриженост от лицето си.

— Някой си Велев. От България. Настоява да влезе при вас, макар да му казах, че ви няма. Знаел, че сте тука и че непременно ще го приемете.

— Велев? — изуми се Белмонт. — Невъзможно!

— Така каза, господине.

— Но откъде може да знае този адрес?

Секретарят безпомощно вдигна рамене. Белмонт се изправи, обхвана с ръка челото си, разтърка с два пръста двете си слепоочия и това сякаш му помогна да възвърне самообладанието си.

— Добре, доведете го! И огледайте улицата. Вземете мерките по тревога номер три, Вонсан! Но… спокойно!

— Слушам! — изпъна се секретарят и излезе, за да отвори само след миг отново вратата пред неочаквания посетител.

Белмонт стоеше насред луксозния кабинет и беше приготвил най-лъчезарната си усмивка, която за миг се вледени:

— А! Велев? Аз… очаквах друг Велев.

— Негов брат съм — каза Стойко на великолепен френски и се поклони със сдържана учтивост.

— Да, наистина! Приличате му. Вие сте навярно по-младият брат. Заповядайте, господин Велев! Много се радвам да ви видя. Струва ми се, че съм слушал за вас. И то само хубави неща.

Белмонт посочи с великодушен жест близкото кресло. Навярно само един извънредно проницателен наблюдател би съзрял необикновеното напрежение под изумително естествената радушност на държанието му. И майор Велев не можа да не оцени неговото самообладание. Каза:

— Аз също съм слушал за вас… И хубави неща — добави той, без да акцентува върху насмешката.

Белмонт се позасмя:

— Да, да, ето че се и срещнахме!

— Ще ми се да вярвам, че срещата ни ще бъде ползотворна.

— Какво ще пиете?

— Какво може да ми предложите?

Стойко беше се разположил вече в креслото, изпънал дългите си крака върху скъпия килим, но без оная малко хъшлашка разпуснатост на спортна звезда, с която се държеше пред приятелите си в България. Имаше вид на човек, дошъл по сериозна работа, но все пак при някакъв свой, сравнително близък и равен нему човек.

— Асортиментът ми е твърде богат — каза Белмонт, отваряйки барчето, което заблестя като прожектор с вътрешните си огледала.

— От едно мъжко питие не бих се отказал. Уиски например или коняк. Убеден съм, че разполагате с добри марки.

— Един стар „Курвоазие“?

— Чудесно! Вие него ли предпочитате?

— Да, аз също ще пия от него.

— О, не ме разбрахте, господин Белмонт! — засмя се Велев.

— Нямам толкова лошо мнение за вас и никога не бих допуснал, че ще си служите със средновековни методи. Просто се учудих на съвпадението във вкусовете ни.

Белмонт кимна с показна признателност, поставяйки върху масичката бутилката коняк с две големи тумбести чаши, които твърде смело стесняваха горе гърлата си, за да събират като във фокус аромата на скъпото питие. Донесе и кутия шоколадови бонбони. Наля чашите, отвори абаносово сандъченце с пури.

През това време майорът, който беше облечен безупречно в стила на последната европейска мода, любопитно оглеждаше кабинета.

— Хубаво е при вас — заключи той. — За съжаление оттук се ръководят недотам хубави работи.

— В нашата професия понятията хубаво и лошо имат по-друго значение, господин Велев.

— Бях искрен, без да искам да ви обиждам — отвърна Стойко и вдигна чашата си с приветлива усмивка.

— За нашата среща! — каза Белмонт. — И за това, че хора като нас все пак могат да се срещат.

— За добрите резултати от нея! — поправи наздравицата му българинът.

Отпиха, замълчаха. Белмонт взе една пура, като преди това подканящо премести сандъчето към госта, но онзи отказа, извади собствените си цигари. Едва когато и двамата почти едновременно се обвиха в дим, той запита:

— Какво ви доведе при мен, господин Велев?

Майорът задържа погледа си в очилата му.

— Ще ми се да не мислите сега кой ме е довел и дали наистина съм сам — отвърна той. — Така разговорът ни ще бъде по-непринуден.

Швейцарецът весело се засмя, но не успя да прикрие неприятната нотка, звъннала неволно в гласа му:

— О, вие умеете да четете и мислите! Да не сте възпитаник на професор Желев? Да, да, в тоя ваш институт наистина се вършат чудеса! Значи… да не мисля за това, така ли? А какво друго да правя, щом вие, все едно, няма да ми го кажете?

— Ако ви кажа, че съм сам и че никой не знае къде се намирам в момента, ще повярвате ли?

— Не, разбира се.

— Явно е, значи, безсмислието на подобни главоблъсканици. За мене е голяма чест, господин Белмонт, че успях да ви изненадам. Оставете ме да се порадвам на успеха си.

— Вие сте чудесен, господин Велев! Ей богу! Обичам да разговарям с остроумни хора. Пия за успехите ви и с удоволствие се подчинявам на предимствата на нападащия. Наздраве! Българите обичат да чукат чашите си, да направим по български!

И той звънко докосна върха на своята чаша до чашата на майора.

Но Стойко не пожела да пие. Очевидно се готвеше да пристъпи към целта на посещението си. Започна направо, твърдо, като човек, който знае точно какво иска и как да го получи:

— Господин Белмонт, ние с вас сме противници, политически и служебни, и лични, ако щете…

— О, защо лични? — опита се да го прекъсне любезно швейцарецът. — Службата си е служба.

— Простете, но аз не винаги мога да отделям такива неща. Та… исках да кажа. Аз правя компромис, като идвам при вас. Идвам също така за един компромис. Моля ви да ме свържете с доктор Зенгинов!

Белмонт не веднага отговори:

— Но отгде мога да зная аз къде е той?

— Не разваляйте хубавата откровеност на разговора ни. След пълния провал на агентурата ви в България всички следи водят към вас. Вие очевидно знаете добре кой съм, аз също съм дошъл при истинския Белмонт или както там другояче се казвате. Дошъл съм за едно джентълменско споразумение.

Белмонт измъкна пурата от устата си, пусна тънка струйка: дим към тавана и рече снизходително:

— Предполагам, че не го правите доброволно, а поради липса на други възможности.

— Естествено! — съгласи се майорът. — Искам да спася Зенгинов, който е мой личен приятел.

— Но той с нищо не е застрашен! От кого може да бъде застрашен един доброволен емигрант освен от сънародниците си, които биха пожелали да му отмъстят?

— Ако той е доброволен емигрант, какво ви пречи тогава да ме свържете с него?

— Именно това опасение.

— Срещата може да стане във ваше присъствие.

Белмонт отново се засмя:

— Не, така няма да стигнем доникъде! Кажете най-напред условията на това, което нарекохте джентълменска сделка!

Майорът прибра краката си, поизправи се в креслото, запали нова цигара:

— Ще бъда напълно откровен. Откритието на Зенгинов няма да ви ползува. Ние го имаме. Намерихме препис от цялата му научна документация в неговия дом и нашите вчерашни вестници публикуваха вече съобщение, че то принадлежи на Зенгинов. Така че не ще можете да го откраднете, ако между другото и това влиза в намеренията ви. Освен това нашите и някои чужди специалисти потвърдиха, че то ще има само терапевтичен ефект. Фантазиите, които моят приятел Зенгинов развива, не почиват на реална основа. То си остава само едно откритие в областта на физиологията на мозъка без онова значение, което вие навярно сте склонни да му приписвате. Второ, ние сме сигурни, че Зенгинов не се е съгласил и няма да се съгласи да работи за вас, че снимката във френския печат е обикновен шантаж. Значи, всичко ще се сведе до едно отвличане, до някакъв дребен политически скандал и аз не виждам каква изгода би могъл да има от това един човек с вашия мащаб на действие.

Белмонт го изслуша, трайно закрепил върху лицето си маската на спокойна внимателност, но на края реши, че може да си позволи малка насмешка:

— Благодаря ви за ласкавото мнение, господин Велев. Но това, което ми изложихте, беше само обяснение, може би откровено, може би с известна доза блъф и аз не съзрях в него условия за сделка. Приличаше само на молба. Понеже аз няма да имам изгода, да предоставя изгодата на вас. Правилно ли съм ви разбрал? Нима сте готов чак на такова унижение?

— Когато се касае за спасяването на един човек аз съм готов на всякакви унижения, господин Белмонт.

Белмонт разпери ръце:

— О, не! На мен самия ще ми бъде унизително да се унижава пред мен колега от такъв ранг. Затова предложете нещо по-реално.

Майорът стисна челюсти, мускулите му видимо се изопнаха в едно стоманено напрежение. Каза студено и властно:

— Добре. Предполагам, че вие оценявате правилно и във всички аспекти моето присъствие в тази ваша квартира. Да тръгнем от него. На неутралното швейцарско правителство ще бъде крайно неприятно, ако научи какъв човек се е крил под името Жан Белмонт и как са спекулирали с гостоприемството му, а за скандала в ЮНЕСКО да не говорим! Той ще бъде безпримерен в историята на ООН. Това достатъчно ли ви е?

Белмонт треперливо се усмихна:

— Беше излишно да го казвате. Щом сте ме разкрили, за мен е ясно, че това е краят на кариерата ми. А на вас пък трябва да е ясно, че при такова положение ми е напълно безразлично дали ще правите дипломатически скандал или не.

— Струва ми се, че с по-голямо основание мога да ви обвиня сега в блъфиране — каза Стойко. — В социалистическия лагер вие, естествено, няма да можете повече да работите, но предполагам, че дейността ви се разпростира и върху други страни.

Белмонт стана, поразходи се из кабинета, върна се, вдигна замислено пурата от пепелника, която бе образувала повече от два сантиметра пепел. Каза, сочейки върха на пурата:

— Това ли ми предлагате? Ето вижте! Държа я в ръка и при най-малкото потупване пада. — Той удари с пръст върху пурата, а пепелта се откъсна и се търкулна цяла в големия кристален пепелник, което между другото говореше и за високото качество на тютюна.

— Друго не мога — отвърна все така студено българинът.

— А ако не се съглася?

— Ще бъде жалко за вас. Господарите ви не се церемонят…

— О, те дават твърде високи пенсии!

— В този случай едва ли. Ще предпочетат и публично да си измият ръцете с вас. Касае се за една международна организация, в която авторитетът им силно ще пострада и няма да ме учуди, ако ви пожертвуват.

Белмонт помисли малко, а в гласа му прозвуча разколебаване:

— Правилно ли ви разбирам? Готови сте да се задоволите, ако напусна ЮНЕСКО и Швейцария и ако дам приетата за такива случаи джентълменска дума, че ще прекратя работата си против вас.

— С третото може и да не се считате обвързан — усмихна се Велев. — За съжаление епохата на класическото разузнаване и неговата рицарска етика отдавна отмина.

Белмонт беше вече твърде погълнат от сериозността на момента, та не реагира на шегата:

— Опълномощен ли сте за такова предложение?

— Не — отговори веднага българинът. — Но, струва ми се бих могъл да го прокарам.

— Хубаво е, че наистина сте откровен. Господин Велев, аз притежавам също малко проницателност и мисля, че вие сте човек, в чиято джентълменска дума може да се вярва.

— Имате я — каза майорът. — Макар такъв компромис да ми е твърде неприятен.

— Разбирам ви. Заради идейните различия. Но аз наистина съм готов да дам джентълменска дума, че ще прекратя работата си против вас.

— Засега повече държа на Зенгинов — каза равнодушно майорът, който блестящо използуваше преимуществото си.

Белмонт беше явно неприятно засегнат от неприемането на джентълменската му дума, но очевидно нямаше вече друг изход:

— Добре. Обещавам ви, че ако Зенгинов желае, аз ще улесня завръщането му в България. Но ми трябва малко време, защото той не е тук.

— В Базел ли е? — изстреля въпросът си Стойко.

— Не. И в Базел не е. Да се срещнем след три дни?

— Не са ли много? Белмонт вдигна рамене:

— Най-краткият срок, който мога да ви дам. Предполагам, че и на вас ще бъде по-приятно да се срещнем другаде. В някое заведение например?

— Да. Кажете къде, защото аз не познавам добре тукашните заведения.

Белмонт помисли, назова някакво име на ресторант, записа на едно листче адреса му и часа на срещата, подаде го. Майорът понечи да се изправи:

— Надявам се, че на срещата ще присъствува и Зенгинов?

— Защо още това недоверие, господин Велев? Ако имах лоши намерения, щях ли да ви дам почерка си? Моля, бъдете още минутка мой гост! Мисля, че сега, след сключването на тая наистина джентълменска сделка, можем поне да допием заедно чашите си. Искрено казано, вие сте изключителен човек. Идвате така направо, ей богу! Кажете, нима не ви е страх? Достатъчно е да натисна едно копче на бюрото си и вие никога няма да видите вашата прелестна България.

Майорът отпи една глътка от коняка и се усмихна:

— Страх? Естествено, че ме е страх. Но от всичко, което знам за вас, реших, че все пак вие няма да натиснете копчето. Това би могъл да стори само един неразумен, лекомислен и… най-вече уплашен човек, склонен към дребнави отмъщения. А вие не сте страхливец, пък и ясно виждате силата, която стои зад мен.

— Така е. И все пак, аз не бих рискувал. Харесвате ми, господин Велев, наистина ми харесвате! Обичам безстрашните хора и ако все още нещо ме привлича към тая наша професия, то е, че само там мога да ги срещам. Жалко, че толкова неща ни разделят, нали? Бихме могли да бъдем приятели. Напоследък все по-често мисля върху това идиотско разделение. Да си призная, почва да ми омръзва службата и тая принудителна почивка, която така великодушно ми подарявате, навярно ще ми бъде добре дошла. На вас не ви ли е омръзнало?

Велев беше възвърнал на младото си лице своята заразителна безгрижност и въздишката му излезе подчертано комична:

— Нямам право да ми омръзва, преди да е омръзнала окончателно на вас и на колегите ви.

— О, това се казва блестящ отговор, във Волтеровски стил! — засмя се Белмонт.

— Но… за да приключим с комплиментите — продължи българинът, — ще ви кажа, че вие също ми харесвате. Вие сте великолепен противник, господин Белмонт. Впрочем простете, че ви назовавам с това име, а не с името, под което наемате тая кантора. И аз с удоволствие бих ви уважавал като противник, ако не воювахте за такава непочтена кауза…

— О, повярвайте ми, аз не защищавам никаква кауза. Просто така, упражнявам ума си. Ако имах някаква кауза, щях и сега да я защищавам докрай, а не да правя компромиси…

— Упражнение, което струва живота на хора! — прекъсна Велев словоизлиянието му.

Белмонт само очарователно се усмихна на язвителната забележка:

— Играете ли покер? Впрочем излишен въпрос. Човек като вас е длъжен да знае всички игри. Е, вие бихте ли играли покер без миза? Играта губи смисъла си, нали? Предполагам, че също не обичате игрите, в които няма губещи.

Майорът се изправи, защото очевидно не му беше сега до дълги и любезни приказки. Каза с небрежна галантност, която трябваше да приключи срещата:

— Така е. Но ценя повече самообладанието на губещия пред радостта на победителя. А сега губещият сте вие, господин Белмонт, и аз ще се радвам, ако изведете играта до края със същото самообладание на добър покерджия. Значи… според уговорката!

— Господин Велев, мога ли да си позволя един личен въпрос? Вие навярно познавате госпожица Загорова? Как е тя?

— Добре е. И ви благодари за часовника, който сте й пратили по професор Добрев.

Белмонт учудващо се натъжи:

— Моля ви, не я репресирайте заради това! Аз имах само хубави чувства към нея и чрез нея успях да прогледна за някои истини във вашия живот.

— Щом отправяте такива молби, не сте прогледнали господин Белмонт — рече майорът. — Пък и трудно ще ми бъде да репресирам снаха си. Да я поздравя ли от вас?

Белмонт явно беше неприятно изненадан. Придружи го мълчаливо до вратата и едва там отново проговори, някак умолително, с твърде силна доза искреност в гласа:

— Господин Велев, понеже стана дума за каузата, ще ми се да знаете, че нямам нищо общо с онова, което визирахте. С убийства на хора аз не се занимавам.

— Едва ли сте толкова непорочен! — отвърна закачливо майорът. — Но дори да нямате никаква връзка с вашия странен шофьор, другото не е по-малко мръсно. Простете за израза, ала ние в България сме свикнали да назоваваме нещата с истинските им имена. Довиждане, господин Белмонт! — заключи той и излезе, без да поеме подадената му ръка, направил се, че не я забелязва.

— Вонсан, придружете господина до изхода! — подвикна грубо Белмонт на стоящия в коридора секретар. — И елате после при мен!

10

В съседната улица го чакаше една незабележима с нищо фиатка, една от ония коли, каквито със стотици хиляди се движат из улиците на Европа. Стойко Велев бързо се вмъкна в нея и тя веднага потегли. Елза възкликна на родния си език от задната седалка, като импулсивно сложи ръката на рамото му.

— Най-после! Дано никога не преживея втори такъв час! Не, ти наистина си луд човек! Не знам какъв ще бъде животът ми с тебе…

— Поне интересен — каза човекът, който седеше зад волана. — А това не е малко.

Без да спазва един стоп знак, той зави надясно и спря колата, обърна се към майора, седнал до него с твърде съсредоточено лице:

— Оня, секретарят му, се мярна насам, но не съм сигурен дали ни забеляза.

— Мисля, че това вече няма голямо значение — отвърна Стойко. — Върни сега от другата страна в улицата!

— Та няма ли да ни кажеш какво стана? Ние тук сто пъти преживяхме смъртта ти, а ти нехаеш за настроението на масите…

— Карай, казах ти! Белмонт е човек, който бързо взема решенията си.

Фиатката отново хукна като подгонена, направи няколко главоломни завоя на пресечките и се оказа в горния край на улицата, където се намираше тайният кабинет на Белмонт. Пред сградата стоеше с отворени врати медножълтият понтиак. От входната врата тъкмо излизаше секретарят на Белмонт, награбил някакви пакети и чанти. Хвърли ги в колата и бързо се върна.

— Аха — рече доволно майорът. — Спешна евакуация! Да, страхът наистина е лош съветник, както казва народът.

— Много ли беше изплашен? — запита мъжът на волана. Но Велев не отговори веднага:

— Елза, да си сменим местата! Предполагам, че отпред ще ти бъде по-удобно.

Германката, която беше свикнала вече да не пита за всичко, което той й предлагаше да извърши, с готовност напусна мястото си. Едва когато се настани отзад, майорът рече весело:

— Чак ми дожаля за него. Имах чувството, че съм го заварил по бели гащи.

Шофьорът използуваше почивката да запали цигара.

— Тигър да си, пак ще се уплашиш, като ти се вмъкнат така в бърлогата. И как протече разговорът?

— Обеща след три дни да ни го доведе.

— Каза ли му, че знаем къде се намира Зенгинов?

— Не. Щях прекалено много да го изплаша, може да стане безразсъден.

— Вярваш ли му?

— Почти. Трябваше да му предложа доста висока цена, която вероятно ще го съблазни.

— Наистина ли му обеща да не даваме гласност?

Стойко повдигна широките си рамене:

— Разбирам мъката ти на бивш журналист, но джентълменските споразумения понякога са стратегически по-необходими от сензационния пропаганден шум. Все едно, той за дълго е обезвреден, а процесът и така ще даде достатъчно материал за гневни статии и изобличения.

Секретарят отново бе се появил при понтиака с вързопи под мишниците.

— Ех, какво не бих дал да узная какво има в тези пакети! — въздъхна бившият журналист. — Ако не беше тоя глупак Зенгинов, знаеш ли с какво удоволствие бих инсценирал едно гангстерско нападение!

— Ако не беше тоя глупак, и ти нямаше да бъдеш сега тука.

— Това е да се намираш в неутрална страна! — продължи, да съжалява другият. — Не можеш да поискаш дори арестуването му без дълги междуправителствени преписки.

— Не ми и трябва. Така той повече ще ни каже. Всеки ход, който ще направи организацията им при оттеглянето му и при заместването му, ще бъде под наше наблюдение. Белмонт сигурно няма да им открие истинския размер на провала си, а това ще улесни работата ни.

— Сега какво ще правим? — прекъсна го на немски Елза. — Чудесно сватбено пътешествие, няма що!

Майорът се засмя:

— Знаеш ли, Елза, у нас някога е имало такъв народен обичай: в деня на сватбата младоженикът хваща котката и я разкъсва пред младоженката. За авторитет. И да й вземе страха. Аз ти разкъсах цяла шпионска организация пред очите, а ти си знаеш своето. После… едва ли някой някога е предлагал на любимата си такова интересно и оригинално сватбено пътешествие…

— Аз държа за истинското — отвърна нацупено младата жена. — Тия приключения, все едно, ще ги имам цял живот, щом съм направила вече грешката да ти стана съпруга.

— Ще го имаш, мила — погали я той по косите, защото тя говореше, без да се обръща към него. — Щом експедираме Зенгинов, ще ти доставя най-нежното, най-идиличното, най-еснафското сватбено… Охо, потегляме вече! И то без шефа си! Елза, слизай! Бойков, давай подире им! Докрай. Бензин имаш достатъчно, нали? Дори и на края на света да идат. Но ако се запътят към клиниката, зарежи ги! Пиер каза да не се мяркаме там. Ще ни намериш после в хотела или чрез Пиер. Ние ще останем с Елза да видим какво е решил да прави Белмонт.

Последните думи той изрече, стъпил вече на тротоара, и блъсна вратата зад гърба си. Фиатката се затича като паленце подир някой грамаден пес — понтиакът бе стигнал вече долния край на улицата и се готвеше да завива.

— Елза — каза нежно майорът, — знаеш ли за какво ще те помоля? Я иди докарай нашата сватбена кола, омръзна ми таратайката на Бойков.

— А ти знаеш ли кое най-много ме вбесява? — избухна младоженката. — Тия твои вечни шеги! Бъди поне малко по-сериозен, щом сме тръгнали да вършим сериозна работа!…

Стойко Велев весело се ухили:

— Чудесно! Истински семеен скандал на улицата! Какво повече би могъл да си пожелае един разузнавач за прикритие? Но все пак да влезем в тоя вход, та да не правим зрелище на хората!

Младата жена бе успяла вече да се просълзи:

— Не те разбирам. Въвличаш ме в работите си, аз с всичко съм съгласна и готова да ти помогна, а ти… ти, вместо да ми обясниш като на човек, когото уважаваш…

Стойко беше застанал така, че да може да наблюдава къщата, в която се намираше кантората на Белмонт. Добави:

— И когото действително обичаш.

— И когото действително обичаш — повтори след него Елза, като енергично тропна с крак. — Наистина почвам да се съмнявам вече.

— А жената на разузнавача трябва да разбира мъжа си без обяснения, ако действително го обича и уважава. Но за разлика от тебе аз още не съм почнал да се съмнявам, че ще се научиш.

— Няма да се науча. Не ми достига мозък и толкоз! Та и как да се науча? Дори сега, ако ме прегърнеш, аз няма да знам дали правиш това, защото, защото… или понеже трябва в момента да играем ролята на влюбена двойка.

Майорът се позасмя и я прегърна през раменете. Но не отклони поглед от къщата, която напрегнато наблюдаваше:

— Горкичкото ми! Кажи сега, кое най-бързо искаш да научиш?

Ала тя продължаваше да бъде гневна:

— Искам да знам защо още стърчим тука, щом той ти е обещал лично да ти го доведе и ти си му повярвал? И защо аз трябва всеки миг да умирам от страх, че може да те убият, без да знам какво те кара да вършиш това или онова. А да не би да си мислиш, че той не знае сега, че го наблюдават, щом си бил вече при него…

Тя щеше да натрупа може би още един куп въпроси, но мъжът й я прекъсна, като гальовно потърка буза в косите й:

— Не се пита за толкова много неща наведнъж, момичето ми. Човек се обърква. Но видя ли, че си способна да направиш и едно съждение като истински разузнавач? Да, той знае, че го следим, и все пак трябва да го следим, за да научим колкото се може повече. И защото ме е страх за Владимир. Не мога да вярвам на честната дума на такива зверове. А освен това, изглежда, не всичко зависи от Белмонт. Ако не го поставим съвсем на тясно, не бих се учудил изобщо, ако не видим нашия Владимир или пък ни го върнат облъчен с тия дяволски лъчи. Затова ще му висим непрекъснато над главата. Докато ни го даде. Аз бих си послужил и с други средства, но Пиер е против, а пък и така вече сме му много задължени. Братушките си имат някои свои хора в мрежата им и не им се ще да ги изложат на опасността от разконспирирване. Не можем да им се сърдим за това, нали? Тия хора ще им трябват и за в бъдеще. Хайде, бягай сега, момичето ми, за колата! Мини покрай Пиер да му кажеш с две приказки какво е станало и довтасвай! След обед ще го потърсим да видим какво е решил, така му кажи! Пък ако случайно не ме завариш, не се безпокой! Сигурно ще съм наел такси или пък ще сме отишли някъде с Белмонт да пием по чаша бира.

Той я побутна нежно към улицата, но тя бурно се притисна към своя непоправим съпруг, преди да откъсне от него пълния си с обич и преданост поглед.

11

Срещата между майор Велев и Белмонт се предхождаше от едно друго събитие, което може би също бе подсилило готовността на мнимия швейцарец да освободи своя пленник.

Но пленникът, както и преди, не забелязваше ласкавата упойваща мрежа, в която бе оплетен. Сега неговото внимание беше изцяло погълнато от предстоящата операция, от онова, за което толкова време мечтаеше. Дори красивата Клара мигновено остана на втори план и в сърцето, и в мислите му, щом пристигна осъденият престъпник. Владимир почти не излизаше от мъничката като килерче стая, пред чийто прозорец отвън денонощно бдеше един цивилен пазач. Поиска от Клара убиецът да се храни заедно с тях и се възхити от спокойствието и разбирането, с което тя прие това предложение. Да, като че ли наистина бе срещнал най-после жената, която би му била най-подходяща другарка в живота! Ала сега той нямаше време да се връща отново към тия мъчителни мисли за бъдещето на тяхната връзка. Пред него имаше един човек, в чиято психика трябваше да надникне, за да може да я измени.

Убиецът явно се боеше от предстоящите опити с него и Владимир се помъчи най-напред да разсее този страх, да спечели доверието му.

— Всъщност това не е никаква операция — каза му той още първия ден, след като го почерпи от своите цигари. — Вие няма абсолютно нищо да усетите, никаква болка…

— Нали ще бъде с пълна упойка, докторе? Моля ви, нека с пълна упойка — рече боязливо осъденият.

Клара преведе, защото той така дъвчеше думите по фонетичните закони на някакъв жаргон, че Зенгинов нищо не разбра. Позасмя се, обхвана с ръце главата му:

— Не, не е нужна никаква упойка. Ето тука, на това място! Вие ще легнете, ще затворите очи и тука ще отправим един много, много тънък лъч от рентгенови лъчи. Няма нищо да режем, няма нищо да отваряме. Най-много да ви обръснем косата на това място или на цялата глава, ако искате, та после да порасте по-хубава. Историята ще трае няколко минути и нищо няма да усетите.

Той говореше на английски с оскъдния си запас от думи, но Клара все пак се намесваше, за да дообяснява, когато по лицето на убиеца забележеше, че не схваща това, което му се говори.

— Не ме лъжете, докторе — каза той намръщено. — Щом е толкова безболезнено и безопасно, защо не си вземете други хора, ами търсите такива като мен?

За такъв въпрос Зенгинов не бе подготвил отговор и се смути, но реши да бъде откровен докрай:

— Ще ви обясня. Този лъч ще умъртви в мозъка ви един важен център, центъра на страха. Това сигурно ще промени нещичко във вашата психика. Е, никой не би се решил доброволно на такова нещо, ако не е като вас обречен на смърт! Нали разбирате?

Престъпникът беше направо изумен:

— Искате да премахнете страха? Възможно ли е това?

— Да. Аз вече многократно съм го изпробвал на животни и вие трябва да ми се доверите. Наистина няма нито болка, нито някаква опасност.

— И какво ще стане после? — запита престъпникът, явно неповярвал, че операцията ще бъде безболезнена и безопасна.

— После? Нищо. Вие ще си бъдете все така здрав и бодър, а ние ще наблюдаваме какви промени ще настъпят в душата ви, в характера ви. На организма това няма да се отрази с нищо. Но за да може нашият опит да протече напълно успешно, ние с вас трябва най-напред да станем приятели. Разбирате ли, Самюел? Опитът е повече психологически, това е важното, а не, че вие ще легнете за две-три минути на операционната маса.

Той почака Клара да допреведе ония по-сложни фрази, които не успя да каже на английски, и се усмихна приветливо. Но без каквито и да е други усилия, защото престъпникът му беше твърде симпатичен. Беше тридесетгодишен, имаше младо, умно лице, държеше се някак стеснително, с уважение и изглеждаше повече от странно, че бе извършил най-хладнокръвни убийства.

— Искам да ми разкажете всичко за себе си — каза Владимир. — Но не сега, разбира се. Имаме достатъчно време. Ще си поживеем тука като на курорт. Ще ядем, ще пием, ще се разхождаме, ще слушаме хубава музика. Дайте сега да махнем тия глупави белезници. Аз имам доверие във вас и искам да знаете, че ще направя всичко, след като изтече срокът на наблюденията, да бъдете свободен напълно. Ето ви сега цигари, ето ви и нещо за четене. Ще се видим на обеда, Самюел.

Елфриде Брюнинг каза на френски, когато ги видя заедно на трапезата, а индианският й нос затрепера в сдържан гняв:

— Доктор Зенгинов, боя се, че твърде много свобода на действие позволявате на този престъпник.

Владимир се насили към учтивост:

— Госпожа Брюнинг, благодаря ви за вашата загриженост, но тя е неоснователна. Аз се нуждая от една успокоена и нормализирана психика за опита.

Брюнинг оправи сърдито пенснето си и мълчаливо излезе. Убиецът плахо я проследи с поглед, догадил се, че става дума за него. Каза:

— Господин докторе, вие сте много любезен, но не знам… редно ли е така, заедно да се храним?

— Вие за мен сте човек като всеки човек, Самюел — искрено го увери Владимир. — Трябва да знаете, че аз идвам от една страна, където хората не се делят на категории, а се чувствуват равни помежду си.

— Да не сте комунист? — облещи се престъпникът.

Владимир се засмя:

— Това май повече ви уплаши от операцията?

— А, не — позабърка се младият човек, — аз познавах комунисти. Не бяха лоши хора. Но… как да ви кажа? Не им вярвам, не може да бъде това, дето го разправят…

— Вие, изглежда, трудно вярвате на хората?

— Не им вярвам — отвърна решително Самюел.

— А пък аз си мисля, че човек сигурно само тогава става престъпник, когато престане да вярва на хората — рече Владимир без всякаква нравоучителност.

Клара преведе думите му, като го гледаше тъжно и учудено, сякаш сама не вярваше в тях или пък това за нея беше някакво закъсняло откритие. Добави тихо след това на френски:

— Владимир, вярата в хората носи само страдание и нищо друго.

Той се пресегна, погали ръката й:

— Не повече от любовта, мила. А никой не се отказва от любовта заради страданията, нали?

Тя се усмихна и предпазливо извади ръката си изпод неговата. Навярно я смущаваше странният свидетел на неговата ласка.

А свидетелят седеше безшумно, навел очи към чинията си. Владимир бе забелязал вече по крадливите му погледи, че неотразимата красота на Клара му действуваше твърде силно. Но престъпникът явно сам се бореше с това и проявяваше удивителна тактичност за професията си на професионален гангстер. Сега той изчака да се разделят ръцете им:

— Господин докторе, човекът става престъпник от момента на раждането си. — А спокойствието, с което изрече това, говореше, че то не беше случайно хрумнала му мисъл. — Човекът се ражда гол и гладен, без половин инч собствено място в живота. За да си го извоюва, той трябва да стане престъпник. Разликата между единия и другия е само в средствата, които употребяват. Единият — юмрук, другият — хитрост, единият тръгва като завоевател, другият запълзява като змия.

Клара превеждаше бързо и точно, като че ли изричаше свои собствени мисли, но Владимир вече не се нуждаеше толкова от нейния превод, защото бе почнал лесно да схваща думите на убиеца. Затова и успя навреме да вметне:

— Но свършват по един и същ начин. Което показва, че това не е закон на обществения живот.

— Съвсем не свършват по един и същ начин, господин докторе. Моят шеф никога няма да свърши като мене, защото минава за уважаван и почтен човек. Защото е успял да се докопа до оная сила, която единствено прави човека уважаван и зачитан. А на гърба му тегнат десеторно повече престъпления, отколкото на моя гръб, повярвайте ми. И две от моите убийства всъщност са негови. По негова заповед.

— Кое ви направи гангстер? — използува ловко Владимир готовността на престъпника към саморазкрития, за да зададе най-после въпроса си.

Самюел се усмихна:

— Цяла нощ съм мислил, господин докторе, след като разговаряхме с вас за страха. Да, страхът ме направи гангстер. Аз, като казах одеве, че човекът се ражда престъпник, имах предвид само тоя човек, който си няма богати родители или роднини да му купят място в живота.

— Умен е дяволът! — рече Клара.

— Това е умът на капитализма — навъси се Владимир. — Умът на варварина.

— А ние сме си варвари, Владимир. Истински варвари!

Но той се обърна към престъпника, без да й отговори:

— Говорете, Самюел. Интересно е това, което разказвате.

— Аз, господин докторе, съм от тия, които нямаха кой да им купи място в живота. И трябваше да избирам какъв да стана — просяк или крадец. Тогава бях на двайсет години, а никой не ми даваше работа. Може би защото не умеех да си я поискам. С пълзене. На двайсет години момчетата най-много мислят какъв трябва да бъде истинският мъж. Четях книги и мислех. И реших, че е по-добре да крадеш, отколкото да просиш. Истинският мъж не може да бъде просяк. Дори да бях си изпросил някаква службица, пак цял живот щях да си остана просяк. А просенето не е човешко. Това после е измислено, за слабите хора. Учил съм в училище историята на човека. И вие сте я учили. Кажете ми, кога човекът е бил просяк? Никога! А винаги е бил завоевател и убиец. Четох преди време една много интересна книга. От един датчанин, който живял дванайсет години сред ескимосите в Гренландия. Там и сега било напълно законно, ако някой, който няма жена и колиба, отиде и убие съседа си и му вземе жената, колибата и харпуна. А просията не съществува. Това ми се вижда справедливо, защото е по-човешко. Според мене просенето трябва да бъде повече наказуемо от кражбата и убийството, когато са породени от нуждата да ядеш. Просяците не са човеци, те са страхливи влечуги. Страхът ги е научил на тия изкуства да пълзят, да се вият, да се преструват, да бъдат подли, за да стигнат донякъде. И ако вие премахнете страха, наистина ще бъде една велика работа.

Владимир беше смаян и поласкан, и леко объркан от това, че по такъв път също се стига до неговите изводи. Запита:

— Но вие казахте, че именно страхът ви е направил гангстер?

— Да. Откраднах. Беше нещо съвсем дребно, което даже не ми беше нужно. Ей тъй, да проверя дали съм годен да живея. А един глупак полицай има нещастието да ме хване. И аз се уплаших, нали толкова са ни плашили със затвора. Имах една кама в себе си, която свърши добре работата, по-добре, отколкото предполагах, че мога. После едва не се разболях от ужас — човек бях убил, пък и пасторските приказки, дето ги слушаме като деца, все хващат някакво място в душите ни. Полицията не можа да ме открие, макар че се дигна голям шум около това убийство, защото гангстерите, общо взето, добре се спогаждат с полицаите, та избягват да се бият с тях. Но гангстерите лесно ме откриха. Такъв млад и надежден човек като мене им беше добре дошъл. Направо ми заявиха, че ако не вляза в бандата, ще ме издадат. Какво можех друго да направя, трябваше да се живее по някакъв начин? Пък аз именно това бях и търсил, за него бях мечтал. Само че… — и той тъжно се усмихна — там се оказа същото, каквото е и в останалия живот. И там господари и роби! И там трябва да бъдеш или убиец, или просяк хитрец. Ако бях по-кадърен, по-безогледен, ако по-малко вярвах на шефовете си, нямаше сега да стоя пред електрическия стол.

— Как ви заловиха? — попита Владимир, потресен от тоя прост, пълен с някакви чудовищни истини разказ.

— Ха, нас често ни залавят, но това няма особено голямо значение. Бандата винаги успява по един или друг начин да освободи хората си или поне да ги отърве с малки присъди. Но на всеки четири години стават избори у нас, господин докторе. И тогава полицията има нужда да покаже на избирателите си, че се бори успешно с гангстерството. А пък шефовете на бандите стават склонни да дадат като изкупителна жертва някой редови боец. Това ми беше и малшансът, да ме хванат в предизборната кампания.

— Тъжна история! — каза Владимир, просто защото трябваше да каже нещо. — А вие никого ли не издадохте? Не си ли отмъстихте, загдето са вдигнали ръце от вас?

Самюел се засмя:

— Явно не познавате нашите порядки, господин докторе. Ако бях почнал да правя разкрития, нямаше да доживея и до съдебното заседание. Пък и полицията не ми ги искаше. Да осъди един гангстер има полза, но да покаже в предизборната кампания, че съществуват неразкрити банди, това е твърде неизгодно, нали? А и собствените ми убеждения не позволяват да направя това. Все още за мен гангстерите са по-истинските мъже. Защо да предавам другарите си, от които нищо лошо не съм видял? Виж, ако можех да се докопам до най-големите шефове, които правят политиките, да! Но те са неуязвими. Пак щяха такива като мене да пострадат.

— Какво бихте направили, ако сега например ви се върне свободата?

— Какво? Ще ида в бандата, разбира се — отвърна без колебание престъпникът. — За съжаление сам трудно се преуспява.

— До новите избори — рече Владимир.

— До новите избори — съгласи се насмешливо престъпникът. — С надеждата, че тогава изборът няма да падне върху мен. Но човек нали все с такива надежди живее?

— А не ви ли се ще да почнете порядъчен живот, да работите, да учите например?

— Вижте, господин докторе, ние живеем много по-порядъчно, отколкото ни рисуват в криминалните романи. Дори и по законите на общоприетия морал повечето от нас живеят по-порядъчно от мамините синчета и пройдохи, на които бащите им пълнят джобовете с пари. Ние си изкарваме хляба с труд, с ум, с риск като всеки човек, който си знае цената. Но за разлика от обикновения работник, да кажем, имаме чувството, че не ни мамят така много, че, общо взето, животът ни плаща толкова, колкото му даваме. Защото си го вземаме сами, а не чакаме милостта на господарите и на профсъюзите да ни подхвърлят някой и друг шилинг в повече. Така че трудно ще направиш от един гангстер работник. Той повече разбира от науките за обществото, отколкото един член на синдикат. Пък ако е за профсъюзи, и ние си ги имаме.

— Гангстер социолог! — засмя се Клара.

Самюел, който видимо беше се поотпуснал, се осмели да й пригласи. Но на Владимир не му беше до смях. Той се изправи, хвърли замислено салфетката на масата:

— М-даа! Е, Самюел, благодаря ви за откровеността.

— Дано да ви послужи, господин докторе — отвърна убиецът и също се изправи, макар да не бе довършил обеда си. — Трябва да знаете, че аз уважавам хората на науките, единствено тях уважавам. Мисля си обаче, дали ще съм подходящ за такъв опит. Аз… вече от много малко неща се страхувам.

— Бъдете спокоен. Страхът има хиляди лица, Самюел. Само че не винаги ги разпознаваме, а често ги наричаме с други имена. Ще видите как ще станете един съвсем, съвсем друг човек.

— Ще се постарая да не измамя очакванията ви — рече Самюел. — Благодаря ви за хубавия обед!

Той учтиво се поклони пред Клара, отклонявайки срамежливо поглед от лицето й, и се отправи към стаичката си. Елфриде Брюнинг, която в своя безшумен маниер отново бе се появила в трапезарията, побърза да завърти ключа зад гърба му.

12

Владимир реши да не бави излишно операцията. Беше натрупал един куп енцефалограми, бе изписал цяла тетрадка с психологически и неврологически наблюдения. Радушната откровеност на престъпника, неговата спокойна доверчивост го улесняваха значително. Тримата с Клара бяха почти непрекъснато заедно. Правеха дълги разходки из парка, разговаряха като добри приятели и Владимир все повече се изпълваше със симпатия към този млад човек, когото социалните порядки бяха поставили извън релсите на обществото. Той беше умен, духовит, нелишен от известна култура и Владимир с болка си мислеше, че сигурно няма да успее да му издействува след това освобождаване от доживотната присъда, с която в такива случаи се заменяше електрическият стол. Искаше му се да поговори за това с Белмонт, но той никакъв не се вестяваше — изглежда, наистина беше твърде зает или прекомерната му тактичност не му позволяваше да присъствува на този етап от опита.

И така една сутрин, след закуската той каза усмихнат:

— А сега, Самюел, да вървим!

Клара знаеше два дни преди това, знаеше и Елфриде Брюнинг, знаеше вероятно и Белмонт, защото Владимир бе поръчал на Клара да го извести, но той не пристигна. А престъпникът се досети и леко пребледня:

— За операцията ли, докторе?

Владимир ласкаво го потупа по рамото:

— Никаква операция не е това, Самюел. Ще видите. — И го поведе подръка.

Елфриде Брюнинг стоеше край операционната маса в изрядни бойни доспехи — от ослепително бялата касинка и маска пред лицето до гумената престилка и белите обувки. Владимир се засмя:

— О, госпожа Брюнинг, вие сте се приготвили за голямо клане! Излишно. Няма да има никакви кърви.

— Господин докторе — каза строго през маската си жената, — за мен операцията винаги е била свещенодействие…

— Чудесно го казахте! — похвали я Зенгинов. — Именно свещенодействие. Но най-напред да отделим малко време на бръснарството. Нали бръснарството и хирургията винаги са били рождени братя. Спомняте ли си Фигаро?

И той постави Самюел да седне на един стол, опита с нокът бръснача, с ловки движения, като същински бръснар, оголи в полукръг черепа му високо над ушите. Самюел се сдоби с прическата на някогашните пруски юнкери. След това Владимир заразмерва черепа му с един лентов сантиметър, отбеляза с химически молив точки върху оголената кожа. Каза весело:

— Сега, Самюел, ще легнете, а ние ще ви вържем, като ще стегнем по-силничко главата, за да не би случайно да я мръднете. Още веднъж ви давам честната си дума, че няма да усетите абсолютно нищо.

Престъпникът продължаваше да бъде блед и видимо се бореше с безпокойството си, но легна с готовност на масата. Брюнинг завърза каишите около гърдите и ръцете му, стегна като в менгеме главата му. Владимир, който не беше облякъл дори бялата си престилка, спусна микроскопично острото връхче-окуляр на лъчевия нож към едната синя точка от химическия молив. След това се зае с регулирането на дълбочината, дебелината и интензивността на рентгеновия лъч. Брюнинг едва не бе завряла кривия си индиански нос в ръцете му, вероятно учудена от странната операция.

— Госпожа Брюнинг — каза с лека досада Владимир, — вие като че ли не сте виждали лъчев нож.

Жената се дръпна обидено и смутено се хвана за голямата старомодна брошка, с която бе прихванала реверите на престилката си.

— Аз съм от стария кадър сестри, господин докторе, и това за мен е съвсем нова работа. Простете, ако ви досаждам! Но понеже нищо не знам, затова и така съм се облякла.

— Не бързайте да се засягате — рече добродушно неврохирургът. — Въпросът е, че вашият шеф държи за тайната на тая операция. Но аз знам, че той ви доверява напълно и затова също ви доверявам.

— Благодаря — измърмори Брюнинг в маската си, но все пак се дръпна малко настрана.

Облъчването на двете точки трая четири минути и Владимир извика:

— Готово, Самюел! Вдигнете се, безстрашни човече! От днес вие ще бъдете, равен на бога, както казва нашата приятелка Клара.

Престъпникът беше скършил една гримаса, която изразяваше полуболка, полунедоумение. Брюнинг освобождаваше каишите.

— Убоде ме нещо — каза той, докато се изправяше. — Като игла, но доста остро.

— Е, вие пък искате абсолютно нищо да не почувствувате — засмя се Владимир възбудено. — Съвсем не смятам, че честната ми дума е била лъжлива — и му помогна да слезе от масата.

Самюел продължаваше да бъде смутен:

— Това ли е всичко, господин докторе?

— Това. Сега ще следват пак наблюдения.

— И сега, докторе, мен няма да ме е страх от нищо, така ли?

Владимир кимна тържествено, но престъпникът само недоверчиво се усмихна, оправяйки дрехите си, посмачкали се от лежането върху твърдата операционна маса.

До вечерта Владимир няколко пъти надникна в малката стаичка и Самюел с приветлива готовност вдигаше глава от книгата, която четеше, но неврохирургът не искаше да го безпокои, да го кара с присъствието си да мисли върху случилото се. Правеше това просто от радостната възбуда, която не му даваше спокойствие, искаше да се държи като сериозен учен и не можеше. Пусна радиолата да загърми с всичките високоговорители и накара дори Клара да танцуват. Тя до премала се смееше в прегръдката му и изглеждаше очарована от неговите момчещини:

— Владимир, ти си истинско дете! Ох, боже мой, трябва да е велико щастие да постигнеш нещо, за което дълго си мечтал, нали?

— Да знаеш как само съм чакал този миг, как целият ми живот като че ли не е съществувал до този миг! А най-хубавото е, че заедно с него намерих и тебе, че ти си тук сега, Клара, че се радваш заедно с мен, че има с кого да споделя щастието си…

Радиолата трещеше така, че можеше да накара и мъртъвци да се разтанцуват, та камо ли Елфриде Брюнинг да подаде глава през открехнатата врата.

— Елате да танцуваме, Брюнинг! — викна й Владимир, но тя огледа подозрително помещението и отново скри главата си.

Владимир се изплези подире й, а Клара пак се засмя, но смехът й прозвуча сега изкуствен и колеблив.

За сутрешната закуска Самюел влезе грижливо избръснат, а слепената му коса показваше, че дълго се е занимавал с необичайната си и не дотам красива фризура. Поклони се вежливо, поздрави и безшумно се зае с чая си. Но Владимир забеляза погледа, който той отправи към Клара, облечена в една от разкошните си домашни, роби. Беше съвсем друг поглед, алчен и студен. Владимир, обезпокоен, погледна към младата жена, ала тя като че ли не бе забелязала нищо, каза весело:

— Как спахте, Самюел?

— Благодаря, добре — отвърна престъпникът и дръзко задържа очите си в посока на красивото й лице.

Клара кокетливо му се усмихна.

— Някакви промени усещате ли? — запита неврохирургът.

— Не.

И до края на закуската той продължи да отговаря все така едносрично, сякаш бе вглъбен в себе си или пък нещо вътрешно го смущаваше.

— Трябва да правите гимнастика — рече Клара. — При заседналия живот, който водите…

— Не съм загубил силите си — прекъсна я като никога неучтиво Самюел. Вдигна чаената лъжичка, завъртя я така между пръстите си, че тя легна върху показалеца и средния пръст, натисна я с палец. Лъжичката се прекърши и той се засмя. — Видяхте ли?

Двамата се спогледаха, а той побърза да каже:

— Простете! Аз май наруших добрия тон. — Изправи се и погледът му някак надменно ги опипа. — Свободен ли съм?

— Знаете, че при нас винаги сте свободен, Самюел — отвърна Владимир. — След един час обаче ще ви повикам за енцефалограма.

— Добре, докторе. Няма да избягам дотогава.

Клара беше изплашена:

— Владимир, това не ми харесва.

— Защо, мила? Виж, ние неминуемо ще се сблъскаме с някои необичайни за нас постъпки. Какво става сега в мозъка му? Махната е една основа и някои неща почват да се рушат. На първо място чувството за малоценност спрямо нас. Това може да не ни харесва, защото хилядолетия обществото ни е възпитавало, че когато аз съм господар или както в случая аз съм учен, а ти неук човек, ти трябва да се отнасяш към мен със страхопочитание, защото аз стоя по-високо от тебе в обществената йерархия. А това всъщност е първият чудесен резултат от премахването на страха. Самюел почва да се чувствува равен на нас.

— Не, това не ми харесва, Владимир! — повтори младата жена. — Може би защото не съм възпитавана като теб от идеи за равенство, но никак, никак не ми харесва. Пък и не мога да се отърва от някакво лошо предчувствие.

Той гальовно се засмя:

— А как искаш човек да стане равен на бога, когато не му позволяваш да се чувствува дори равен на тебе? Или ти е жал за лъжичката.

— Бъди предпазлив, Владимир! — рече тя загрижено.

— Боя се, че предпазливата трябва да бъдеш ти. Не забеляза ли как те гледаше? По едно време бях готов съвсем по мъжки да го ударя. Да, ревността е също една от гримасите на страха. Но аз ще отида да поработя, нали няма да ми се сърдиш?

Клара разтребваше масата, вдигна счупената лъжичка и все така тревожно я огледа, преди да я хвърли върху лопатката за трохи. Владимир се наведе и я целуна зад розовобялото ушенце, но тя, замислена, не реагира на милувката му.

13

Самюел лежеше на канапето с изопнато лице и очи, които сякаш напрегнато четяха нещо върху белия таван на операционната. Главата му беше омотана в кабелите и медните пластинки на енцефалографа, които допълнително бяха притиснати с торбички пясък. Владимир, гърбом към него, беше се навел над апарата. Изправи се, каза:

— Край на мъките, Самюел!

Брюнинг освободи главата на престъпника от торбичките и кабелите.

— Седнете сега на стола, Самюел. Както обикновено. И свалете дрехите.

Престъпникът се разходи из операционната, спря пред стъкленото шкафче с инструментите. Владимир вадеше лентата от апарата.

— С това ли чукче ще ме чукате пак, докторе?

— С гумените краища — отвърна гърбом неврохирургът. — Ще ви побоцкам и с двойната игла, вземете я.

Той подаде лентата на Брюнинг за промиване. Сестрата бе прибрала вече кабелите в кутията и бързо изчезна в затъмнения рентгенов кабинет, през който се минаваше за малката фотолаборатория.

Владимир енергично се отправи към своя пациент.

— Ще направим с вас чудеса, Самюел. Ще се прочуем. Целият свят ще говори за вас, ще видите!

Престъпникът бавно се обърна край инструменталното шкафче. В ръката му, хванат като за удар, лъсна един голям скалпел, най-големият операционен скалпел, който се намираше там.

— Самюел! — рече сепнато Владимир. — Не това! Чукчето…

— Страх ли те е, докторе? — засмя се престъпникът и спокойно, без всякакво дебнене направи две крачки към него.

Зенгинов отстъпи:

— Не обичам глупавите шеги! Чувате ли! — в уплахата си той изрече това на френски.

— Аха! — рече престъпникът почти самодоволно. — Псувате ли ме? Нищо, това ножче е доста остро…

— Самюел!

Владимир беше така скован от изненадата, че дори не вдигна ръце за самозащита, а продължи да отстъпва към стената.

— Ще го опитаме как реже — засмя се пак престъпникът със странно спокоен смях. — Само вие ли можете да режете!

— Самюел!

В този миг, прозвучал като последен вопъл, вратата на операционната рязко се отвори и в рамката й, приведен като за скок, влезе Белмонт. Изрева с глас, който беше несъвместим с вечната му бъбрива галантност:

— Стой!

Престъпникът дори не трепна, само свали ръка и се обърна:

— Ти пък кой си? Аха!

— Хвърли ножа!

С едно мълниеносно движение Белмонт бе извадил от джоба си пистолет и го държеше насочен към гърдите на престъпника.

— Хвърли ножа! Горе ръцете!

Сега Владимир би могъл да скочи изотзад върху него, но продължаваше да стои до стената в своето вцепенение. А престъпникът бе се отправил вече към Белмонт, каза, смеейки се:

— Хвърли ти това желязо! Забрави дори да го заредиш — и се затича с изпъната за удар отдолу ръка.

Но изстрелът го блъсна в гърдите, спря го насред път. Стените на операционната сякаш се срутиха от детонацията, инструментите и стъклата звъннаха уплашено. А престъпникът стоеше като че ли в недоумение какво бе го спряло, като че ли учуден, че пистолетът се оказа зареден, и колебаещ се дали да направи следващата крачка.

— Ножа! — извика Белмонт, ала Самюел отново се изсмя и все пак направи следващата крачка.

Вторият изстрел го накара да рухне на циментовия под. Белмонт почака миг и пристъпи към него, наведе се.

— Свини! Свини… — изхърка застреляният и щеше да го каже може би още веднъж, ако от устата му не беше блъвнала силна струя кръв.

Владимир бе закрил с длан очите си и стоеше, облегнат на стената. Най-после бе дотичала и Брюнинг, чула навярно само изстрелите в плътно изолираната лаборатория. Белмонт се изправи. Каза:

— Брюнинг, почистете пода! Съставете протокол за смъртта и ми го донесете за подпис. Ще го подпишете и вие. Докторе, елате да излезем.

Той прибра пистолета в джоба си и почти насила помъкна Владимир, който все още не можеше да дойде на себе си, към вратата.

14

Двамата седяха в дървената беседка сред парка и Белмонт беше трогателно неуморим в стремежа си да го ободри, да го изтръгне от покрусата:

— Доктор Зенгинов, искрено не разбирам защо вие така… Та вие би трябвало да тържествувате! Вашите предвиждания се сбъднаха. Видяхте ли го как умря? Ако не беше опериран, щеше да пълзи в краката ми, пред дулото на пистолета, да моли, да плаче, да вие от мъка за мизерния си животец. А така? Умря горд и непобеден духом, умря като…

— Като престъпник — промълви съкрушено Зенгинов.

— Не. Той беше престъпник и щеше да си умре като престъпник. Но сега загина в битка, като свободна войнствуваща сила. Това е верният философски извод, драги докторе. А вие скърбите за престъпника, вместо да се прекланяте пред изконния човек, когото успяхте да възродите, макар и само за един ден. Жалко, че не смогнах още вчера да дойда. Може би заедно щяхме да предотвратим тоя все пак нежелателен край.

— Не съм екзистенциалист и за мен злото си е зло, такова, каквото го определя обществото, в което живея. — Устните на българина, сухи и напукани, шушнеха като пергаментна хартия. — Бях повярвал в добротата му, в това, че не той е виновен за злото в себе си. А какво излиза?

Белмонт снизходително се усмихна:

— Не е нужно да бъдете екзистенциалист. Достатъчно е да си бъдете ученият, който сте.

— Би трябвало да ви благодаря, нали ми спасихте живота, а ми е трудно. Имам чувството, че извършихме престъпление.

— Е, чак толкова! Престанете с тия сантименталности, знаете добре, че в науката те най-много пречат. До края на седмицата ще ви докарам нов човек и ще видите…

— И той ще бъде същият.

— Да — направи Белмонт не по-малко съкрушена физиономия. — Наистина и той ще бъде същият. Но да разчитаме на това, че все пак хората са различни. Може би ще трябва да продължите срока на психологическата подготовка. — Той въздъхна замечтано. — Виж, ако останете при нас, с течение на времето ще успеете да направите опитите си върху хора с нормална психика. Тогава, разбира се, ще бъде съвсем друго.

Владимир дълго не отговори, сякаш думите на Белмонт не бяха стигнали до съзнанието му, после рече разсеяно:

— Сега ми е трудно и пред себе си да оправдая един по-дълъг престой. Хората ме пратиха на конгреса и чакат да споделя своите наблюдения с тях…

— Имах предвид… изцяло — вметна предпазливо Белмонт.

— Как изцяло?

— Ами така! Да останете завинаги при нас, искам да кажа… на Запад.

Владимир, все още неразбиращ, го изгледа, а Белмонт очарователно се усмихна насреща му:

— Ще получите всички условия за работа. Такива, каквито аз не бих могъл да ви предложа в моята скромна клиничка. Положително ще ви дадат катедра или отделение в някой голям институт…

— Отгде ви хрумна пък това? — прекъсна го българинът. — Да стана емигрант? Изключено!

— О, защо тая презряна дума! — засмя се Белмонт. — Просто оставате да работите там, където ви се дават по-добри условия! Науката няма и никога не е имала родина, драги докторе. Нейната родина е мястото, където може най-свободно и най-успешно да се развива. Нима моята Швейцария и Германия загубиха нещо от това, че Айнщайн ги напусна и отиде да работи в Америка? А да не би Америка пък да е спечелила нещо от това? Айнщайн принадлежи еднакво на целия свят и ако някой има право особено да се гордее, това е само Принстънският институт, който се оказа най-гостоприемен към него. Вие, драги докторе, в България много обичате авторитетните цитати. Ще ви цитирам Мария Кюри. Тя пише на едно място, когато Айнщайн е още съвсем млад учен: „Аз вярвам, че научното учреждение, което ще създаде на господин Айнщайн необходимите условия за работа или ще му предостави катедра при такива условия, каквито той заслужава, ще си заслужи голяма чест и несъмнено ще окаже голяма услуга на науката“. А подобни цитати мога да ви дам и от Поанкаре, и от Макс Планк.

Владимир го слушаше внимателно, но на женствено хубавото му лице бе се изписало едно почти момчешко упорство.

— Пари ви трябват на вас, драги докторе, пари! — продължи бързо Белмонт, боейки се навярно, че ще бъде прекъснат, преди да е изрекъл всичките си доводи. — Родината на днешната наука са парите, те са нейният въздух, без който тя не може да живее. Достатъчно е да публикувате тук откритието си и официално да изявите желание да останете. Това ще означава за вас световна слава, награди и пари, пари…

— Не ми трябват пари — отвърна мрачно българинът. — Трябват ми хора за опити.

— Та не разбирайте понятието в бизнесменския смисъл, доктор Зенгинов! — възрази Белмонт, чието любезно търпение действително като че ли нямаше граници. — Ние в Швейцария много обичаме Жан-Жак Русо, смятаме го за швейцарец. А той е казал в своите „Изповеди“: „Парите, към които се стремим, са средство за поробване; парите, които притежаваме, са средство за свобода“. Него поне не можем да обвиним в еснафски материализъм, нали? Така е, парите са свободата, независимостта на учения, неговото достойнство и неограничеността му на действие. Сега вие сте роб, а утре можете да станете пълен господар на себе си.

Той сякаш бе изчерпал най-силните си доводи и красноречиво замълча. Но упорството от лицето на Зенгинов не изчезна. Той само търсеше да го изрази по най-деликатен начин.

— Скъпи приятелю — започна той полека и все пак не успя да сподави оная страстност, извираща навярно от особеното състояние, в което се намираше. — Аз ви разбирам, вие толкова направихте за мен и сега сигурно от най-хубави чувства… Но моля ви да ме разберете. Невъзможно ми е. Макар и да не бих могъл да намеря противодоводи за вашите твърде убедителни аргументи, макар сигурно по този начин да вредя и на себе си. Родината за нас, българите, е твърде силно и определено понятие. Може би това, че вие сте полуфранцузин, полушвейцарец, че цял живот сте живели като дипломат в интернационални среди, ви кара да не придавате същата стойност на нещата, но за мен действително е невъзможен такъв път. Пък и… ще бъда докрай откровен, едва сега усетих колко голямо е разделението между нас — хората от социализма и хората от Запада. Естествено, нямам предвид в случая вас, нашата дружба доказва тъкмо обратното, не бих могъл да приведа навярно и други по-сериозни доказателства, но някак в самата атмосфера го усещам. Много ви моля да не ми се сърдите!

— Не, вие трябва да ми простите, ако моят приятелски съвет ви е засегнал — рече скръбно Белмонт. — Направих го само заради вашето голямо откритие, което наистина се нуждае от нормални условия, за да бъде доведено докрай. — Той замълча някак особено и сякаш най-после намери сили да преодолее колебанието си. — А повод за това ми даде една съвсем глупава история, която просто не се решавам да ви я съобщя, защото и без това сте така разстроен. — Белмонт извади от джоба си един вестник. — Не бива да й обръщате внимание. Нашите журналисти си правят понякога такива недостойни шеги.

Владимир съзря снимката, погълна мигновено текста, зина от изумление:

— Но как… как е възможно? Къде са ме снимали така?

— Предполагам, че тогава, в хотела. Спомняте ли си?

— Ах, какви мерзавци! И така да изопачат думите ми!

— Казах ви, драги докторе, не им обръщайте внимание! Пък и съвсем не е някой сериозен вестник. Читателите са свикнали на лъжите му.

— Но това трябва веднага да се опровергае! — извика Владимир.

Белмонт кимна замислено:

— Разбирам. Боите се навярно от вашите хора. При вас гледат твърде строго на тия неща.

Зенгинов бе съвсем съкрушен от тънкото подсещане:

— Е, да! Сега ще си кажат в клиниката: аха, видяхте ли, знаехме си го ние! Белмонт, приятелю, посъветвайте ме какво да правя! Не, аз трябва веднага да замина! — И той рипна от пейката, сякаш се готвеше да хукне направо за родината си.

— Почакайте, ще измислим нещо! — също се изправи Белмонт. — Нима ще заминете, преди да сте направили още един опит? А за тая работа има изход. Напишете едно опровержение. Аз лично ще го отнеса в редакцията. И без това имам работа в Париж. Ще употребя целия авторитет на организацията, която представлявам. Иначе, ако вие сам им го пратите, едва ли ще го поместят. Никоя редакция не обича да се самоопровергава, за да не загуби читателите си. А пък редакциите доста здраво са свързани и помежду си.

— Ей сега ще го напиша! Ама че подлеци, така ще ги нарежа…

— Не, спокойно трябва — позасмя се Белмонт. — Не се горещете. И без това не бих могъл да ви дочакам. Утре ще намина да го взема. Сега, простете, но трябва да се позанимая с тоя нещастник. Формалности разни, нали разбирате? А вие трябва наистина да се успокоите, драги докторе. В интерес на работата ви е. И помислете още веднъж върху съвета ми! Положително ще ви се предложат блестящи условия. Впрочем към тоя вестник ме насочи един колега, аз бях пропуснал броя. Той знаеше, че скоро съм бил в България, и дойде да ме пита как да се свърже с вас. Възложено му било да намери опитни хирурзи за един научен институт. Така че имате достатъчно време за размисъл, докато приключите работата си като мой гост. Не бързайте с решението!

Но българинът само поклати глава и отново се отпусна на пейката обезсилен, смазан от струпалите се така изведнъж върху му събития, чиято тежест той, разглезван досега от хората и успехите си, не можеше да понесе. И само един мъчителен, един жесток въпрос бе останал в опразненото му съзнание — как ще се яви пред ония, които бяха го изпратили тук? Искаше да се върне като победител, а трябваше да се изправи пред тях в цялата трагикомедия на поражението си. Щеше ли да намери сили за това?

15

Напразни бяха и опитите на Клара Зайдел да го изтръгне от това състояние на покруса. Пък и тя самата бе се лишила вече от заразяващото безгрижие на първите дни, самата носеше в себе си едно с мъка прикривано безпокойство, което навярно осуетяваше въздействието на нейните чарове върху объркания и страдащ българин. Белмонт бе й наредил да не се отделя нито за миг от Зенгинов и тя съвестно изпълняваше нареждането, но трудно й се удаваше да играе ролята на веселата, влюбена, умна и остроумна и малко загадъчна домакиня. Не успя да предотврати и сериозния разговор, който самата така дълго бе отлагала. Първа запита с треперлива боязън:

— Владимир, а какво ще правиш сега?

Беше рано сутринта и зеленината в парка още блестеше от неизсъхналата роса. Тук и там върху листата на храстите светеха капчици като въпросително отправени към небето очички. Владимир не беше спал почти цялата нощ, измъчван от размисли и угризения. А по едно време, тъкмо сънят се готвеше да го пребори, той чу някакви странни шумове — тих говор на мъже, ръмженето на автомобилен мотор. През прозореца на стаята си той видя медножълтия понтиак, от който разтоварваха някакъв багаж, но самият Белмонт, заминал веднага след разговора им, не се мярна никъде. На разсъмване понтиакът отново бе изчезнал. А Владимир не посмя да запита Клара, за да не би това да отправи пак мислите му към убития, когото навярно бяха откарали посред нощ. Сега той рече с болка:

— Не знам. Белмонт каза, че можел бързо да ми достави нов човек, но… не съм в състояние. Вече не съм в състояние. Може би трябва да мине известно време. Той беше престъпник и все едно, щеше да умре, а не мога да се отърва от усещането, че аз съм го убил.

— Странен човек беше наистина! По едно време почна да ми става симпатичен — обади се тя замислено. — А ти прекалено много се привърза към него. Прекалено доверчив си към хората, Владимир. Моля те, не пуши толкова преди закуска! Това само още повече те разстройва.

Той не я послуша и запали новата цигара от угарката на старата, но тя я изтръгна с кокетлив жест от пръстите му и сама я запуши. Владимир тъжно се усмихна:

— Клара, Клара, закъде съм без тебе!

Тя пушеше не по-малко нервно от него и гледаше в мокрия пясък на алеята, който поскърцваше под обувките й. Запита след малко, без да вдига глава:

— И… ще си заминеш ли?

Той не се реши да отговори направо. Каза за предложението на Белмонт.

— А ти? — попита беззвучно, със затаен дъх младата жена.

— Отказах — рече той колебливо и също отбягваше да гледа към нея. — Клара, ти трябва да ме разбереш…

— Но аз те разбирам — прекъсна го тя. — Какво има толкова да се обяснява? А най-малкото с мен трябва да се съобразяваш при едно такова решение.

Той изненадано се втренчи в нея, защото думите й не съдържаха оня язвителен упрек, който би трябвало да се очаква в такъв случай.

— Та ако с теб не се съобразявам, с какво друго?

— Не, Владимир! — увери го тя отново без каквато и да е поза. — Какво съм аз? Един дребен епизод в живота ти. А такова едно решение е нещо съдбовно.

Той продължаваше да недоумява, защото по десетки начини тя бе опитвала досега, макар и уж между другото, било под формата на шеговита закачка, било като любовно заклинание, да го насочи именно към едно такова решение. Той бе усещал това и вътрешно бе му се съпротивлявал, а сега тая скръбна и нежна примиримост у нея го обвързваше с двойно по-голяма сила. Владимир се укори: „А ти, говедо, кога ще престанеш да се отнасяш така лекомислено към чувствата на хората, които те обичат?“, и бурно я прегърна.

— Ти ще дойдеш с мен. Сам няма да тръгна.

А тя отговори, както му бе отговаряла и друг път:

— Не, Владимир! — добавяйки с нетърпящ възражение глас: — Нека не говорим повече за това!

Освободи се внимателно от прегръдката му, загледа се в синевината на небето с една замисленост, която приличаше на копнеж. Сърцето на Владимир се сви до премала — нима трябваше наистина да загуби това прелестно създание, дарило му своята обич? А друг изход като че ли нямаше, нямаше, нямаше… И той рече почти гневно:

— Да излезем малко навън! Омръзна ми тоя парк, почнах да се задушавам в него!

Тя бе разбрала състоянието му, поклати глава:

— Няма да ни пуснат.

— Кой няма да ни пусне?

— Охраната.

— Как така няма да ни пусне?

Той за пръв път след докарването на престъпника бе пожелал да излезе навън от хубавия, но все пак недостатъчно голям и най-вече затворен парк. Сега бе усетил високите му стени, които се издигаха зад гъстите редове от дървета и храсти като стени на затвор. И решително се отправи към голямата желязна порта. Клара го последва:

— Недей, Владимир! Наистина няма да ни пуснат.

Но той все пак посегна към дръжката на портата. Двамата мъжаги със сплеснатите булдожки физиономии заръкомахаха зад решетките й, грубо издумаха нещо.

— Какво казват? — запита Владимир.

— Нямали сме право — отвърна Клара и подканящо го хвана под ръка.

— Но нали осъденият е мъртъв? Белмонт трябва да е забравил да отмени нареждането. И защо нас именно да спират? Брюнинг я няма, сигурно е излязла тая заран.

Клара успя да го повлече със себе си:

— Те не са под негова команда, но като дойде, ще му кажем. А сега да си бъдем пак безгрижните пленници.

— Пленници? Защо пленници? — наостри се той.

— На любовта — отвърна Клара.

— Аха! — Но подозрението, което беше повече обида, не изчезна от гърдите му. — И теб ли не пускат?

— И мен. Пускат само гестаповката.

Това го поуспокои.

— Впрочем къде отиде Брюнинг тая сутрин?

— Не знам.

— Странна жена наистина!

— И опасна. Пази се от нея, Владимир!

Той се засмя, за да прикрие нервността си:

— Е, твоята нетърпимост към нея те прави подозрителна. С какво може да е опасна за мен една пенсионирана операционна сестра? Опасната в случая си ти.

Тя само тъжно се усмихна, защото това не прозвуча като комплимент или задявка, а като просто душно откровение, тръсна коси и прекалено весело извика:

— Да вървим да закусваме. Умирам от глад.

Но закуската им беше мълчалива и нерадостна до момента, когато иззвъня домофонът. Клара се обади и подвикна откъм входното антре:

— Търсят ме нещо от охраната. Сигурно ще ми се карат. И излезе, за да се върне угрижена след няколко минути.

Носеше някакво сгънато, както в аптеките някога увиваха праховете, листче и не веднага му го подаде, защото видимо се колебаеше в нещо.

— За теб е, бележка от Белмонт.

Владимир нервно разгърна листчето, защото очакваше самия Белмонт, та да му връчи опровержението, което бе съчинил за вестника, а тая бележка внасяше навярно някаква промяна в обещанието на швейцареца. От бележката се търкулна върху масата една сиво-бяла таблетка, втората таблетка той успя да задържи. Изненадата му бурно нарасна и той възкликна в пълно недоумение, след като прочете няколкото ръкописни реда. Те гласяха: „Драги доктор Зенгинов, много ви моля бъдете днес точно в десет часа и в шестнадесет часа в стаята си. Сам. Седете до писалището си, вземете лист хартия и молив, не мислете за нищо, не се безпокойте за нищо. Половин час преди посочените часове вземете по една от тези таблетки. Много ви моля, изпълнете желанието ми. После ще ви обясня всичко. Засега не казвайте никому за това. Ваш Жан Белмонт.“

— Що за фокуси! Нищо не разбирам — възкликна за втори път неврохирургът.

Клара не скри, че е прочела бележката; беше не по-малко смутена от съдържанието й:

— И аз не разбирам, Владимир.

— Но той можеше да ми каже това и по телефона! Пък ако толкова е тайно, нямаше да го праща в открита бележка. Кой ти го даде?

— Едно момиче. Германка беше.

— Е, да, той с неговите германки! — вметна с нервен смях Владимир, защото бележката го плашеше, а особено подозрителни му се виждаха двете сиво-бели таблетки.

— Чудно ми е как се е справила с охраната! С нея само Брюнинг се разпорежда. Как ги е склонила да ме извикат? Бързо било, Белмонт го бил пратил. А момичето беше много странно, така и не видях с какво е дошло. Никаква кола нямаше наблизо.

Клара разказваше това повече на себе си — тихо, замислено, сякаш опипваше всяка дума, за да изтръгне от нея тайната й. Владимир се взираше в ръкописните редове.

— Ти познаваш ли почерка на Белмонт?

— Да — отвърна Клара. — Същият е.

Отговорът й показваше, че из пътя тя бе вече мислила за това. Но след малко, през което време неврохирургът съсредоточено разглеждаше таблетките, тя каза, сякаш се боеше да го изрече:

— Бележката не е от Белмонт.

— Щом познаваш почерка му, кое те кара…?

— Много неща — издума тя бързо, но не пожела да ги съобщи.

— А това момиче тебе ли търсеше или само така…

— Мен. Знаеше ми името — рече Клара все още озадачено.

— Сега някой е решил пък с мен да си прави опити. — Владимир погледна часовника си, предложи: — Клара, ти нали си химичка лаборантка, не можем ли да направим анализ на таблетките?

— Никаква химичка не съм — отвърна тя сопнато и веднага се поправи, защото той учудено вдигна вежди към нея. — Исках да кажа, че няма да можем да го направим. Нищо не разбирам от качествен анализ.

— И какво предлагаш? — запита вече с по-малко изкуствена веселост, решил в себе си да не изпълни предписваното от бележката.

Младата жена обаче не криеше нарастващото си безпокойство, рече предпазливо:

— Владимир, аз мисля, че ти… трябва да го направиш. Все едно кой е пратил тая бележка. Ще вземем всички мерки. Аз ще стоя пред вратата ти, ще пазя…

— Моята храбра пазителка! — засмя се той. — Сериозно ли мислиш, че ще взема таблетка, която не знам какво представлява?

— Не вярвам да е отрова — рече убедено Клара. — Никой няма да се опитва да те трови по такъв просташки примитивен начин.

— Може би си права, но все пак аз няма да я взема. Ще почакам да дойде Белмонт…

— Съветвам те да не му казваш — прекъсна го тя и той отново се учуди на странния й тон.

— Ти, мила, нещо си настроена напоследък против него? Защо?

— Исках да кажа, остави го сам да заговори. Така ще разберем дали е от него или не.

Съветът му се видя приемлив и той се изправи:

— Хайде, стига сме се занимавали с тая глупост! Може да е и обикновена шега.

Но Клара го увери почти страстно:

— Не, Владимир, не е шега. При нас… Исках да кажа, не може да е шега, кой ще си прави такива хлапашки шеги?

И в десет часа неврохирургът влезе в стаята си, като си подсвиркваше, както несъзнателно си подсвиркват високо и фалшиво децата, когато минават през тъмно място, за да прогонят страха си. Но таблетката не беше взел, пък и Клара не настоя за това, в себе си, изглежда, споделяше опасенията му.

Бяха сами в това крило на клиниката — за другото знаеха, че е празно, — но младата жена при все това застана като часовой пред стаята му. Прозорецът бе плътно затворен, дебелите дъбови щори бяха спуснати, а Владимир заключи вратата си отвътре, след като предварително надникна дори и под кревата. Към десет и половина пристигна Елфриде Брюнинг, влезе в хола трапезария по обикновеному, тихо и делово. Запита:

— Къде е докторът?

Клара мигновено бе си намерила някакво занимание — подреждаше и разместваше столовете около масата.

— В стаята си. Трябва ли ти?

— А не. Питам само. Нещо ново? Как е настроението му?

— Подобрява се. Почна да работи нещо.

В този миг Владимир изхвръкна навън с пребледняло лице. Видя двете жени, изпъна се в рамката на вратата и разкривено се усмихна:

— Добро утро, доктор Зенгинов — поздрави Елфриде Брюнинг сдържано, със студена почтителност, но тя винаги така разговаряше с него. После запита, като го гледаше втренчено през пенснето си: — Какво ви е? Защо сте така блед тая сутрин?

— Нищо — смотолеви той. — Чух да се тропа. Нищо. Спах лошо тая нощ, но сега вече съм по-добре.

— Простете! — обади се Клара. — Изтървах стола, без да искам. Сигурно ви попречих на работата.

Тя действително бе изпуснала единия от тежките столове при ненужното му преместване и той гръмко бе изтрополил с четирите си дъбови крака.

— Ако ви трябвам нещо, ще бъда в стаята си — каза Брюнинг и по военному, рязко им обърна гръб.

— Владимир? — пошепна Клара и се оправи към него.

Той я пропусна да влезе, тръшна се на дивана, потопи поглед в тревожно въпросителните й очи.

— Не знам, Клара. Нещо стана. Както си седях, изведнъж ме обзе едно страшно безпокойство. Какво безпокойство? Направо ужас! Не, преди да ви чуя. Доста преди да ви чуя гласовете. Това беше вече върхът. Трябва да съм бил много комичен, нали? Седях си на бюрото и си драсках съвсем весело по листчето, дето трябваше да го държа. Зайчета рисувах и човечета. И си мислех, че като деца наистина сме си правили подобни шеги с разни загадъчни бележки. А изведнъж погледнах в листчето. Неволно бях нарисувал един череп и тогава… тогава ме обзе тоя ужас. Ама направо смъртен ужас. Смешна история! Та най-обикновеното нещо за мен е, когато си драскам така по цигарените кутии, да рисувам черепи! Нали това ми е специалността, да отварям черепи? — И той посочи с ръка към писалищната маса, а Клара се наведе над листчето, което продължаваше да си лежи кротко под захвърления в бързината молив. В средата му, между куп зайчета, гълъбчета и разкривени човечета се зъбеше с трионните си челюсти един череп. Под него бяха кръстосани две кости, приличащи на пилешки.

— Обикновено други черепи рисувам — продължи Владимир вече замислено, без тая сприхава веселост. — Този е като тия, дето ги лепят върху шишетата с отрова. Но аз сигурно тогава съм мислил за таблетките. И за тях мислех по едно време…

Младата жена гледаше ту към него, ту към листчето и красивото й лице бе се втвърдило в недоумение и страх.

— Изведнъж ме завладя чувството, че някой се готви да ме застреля — разказваше Владимир. — Скочих, огледах се, искаше ми се да се засмея, но… Ти знаеш какво е предчувствието. Ей така, загнезди се в гърдите ми и още не мога да се отърва от него. И сега имам усещането, че някой ме дебне, че животът ми е в опасност. Клара, разбираш ли нещо? Какви са тия духове в тая клиника?

— Не знам, Владимир — пошепна безпомощно Клара. — Аз също имам някакво предчувствие… — И млъкна внезапно, сякаш се побоя да не каже нещо, което й беше забранено.

Но той не забеляза това, бе се замислил твърде съсредоточено, издума като на себе си:

— Приличаше на внушение. На телепатично внушение… Клара, какво беше това момиче? Как изглеждаше?

Клара го описа твърде подробно — дрехите, цвета на косите, на лицето, на очите, ръста — беше имала достатъчно основание да го разгледа добре, но това описание не каза нищо на неврохирурга, както изобщо такива описания не казват почти никога и никому нещо. Той въздъхна насмешливо:

— Е, да. Предполагам, че половината от германките изглеждат точно така. И възедри, и руси, и синеоки, и с руменобяла кожа… Уф! Дяволска история! Не, това е наистина кошмарно! Всичко в мене трепери. Я намери малко бром или нещо подобно да се поуспокоя!

— Владимир — извика внезапно, но тихо, като инстинктивно се огледа около себе си Клара. — Ти трябва да бягаш! Ти трябва да бягаш веднага оттук!

— Какво те прихвана? — смръщи вежди той.

— Бягай, чуваш ли! Веднага! — Викът й като че ли беше пълен със същия сподавен ужас, който трепереше в неговите гърди.

— Глупости! Как така ще бягам. От кого? Белмонт ще дойде днес, ще се разберем. И без това вече нямам настроение за работа.

— От него бягай, Владимир! От него…

Той рипна от канапето, сграбчи раменете й, които неудържимо трепереха, разтърси ги, сякаш искаше да предотврати припадъка й:

— Какво говориш? Клара! Какви са тия приказки? Защо от Белмонт? Какъв е той?

Страхът, който бе се загнездил по такъв загадъчен начин в сърцето му, го правеше подозрителен. Но Клара беше се вече опомнила, смъкна се изпод ръцете му, седна на стола.

— Нищо, Владимир, аз само така. Нищо, разбира се! Глупаво е…

— Не, ти криеш нещо! Кажи, чуваш ли! Няма да те оставя, докато не го кажеш!

Тя седеше с наведена глава, а косите бяха се спуснали като завеса пред лицето й, разчорлени от силата, с която бе я разтърсил.

— Страх ме е от него. И от тая гестаповка. Това е. Смешно е, разбира се. Само това е, повярвай ми! Пък и тоя Самюел съвсем ми разстрои нервите, ще почна и призраци да виждам.

Зенгинов не й повярва, макар да промълви: „Разбирам. Е, да, разбирам“. Застана насред стаята, изпънат като гръмоотвод, а вътре в него всичко кънтеше под бурята от подозрения и догадки, които бяха се развихрили в мозъка му. Но изведнъж по някакъв необясним начин усети тоя ужасяващ страх, появил се заедно с нарисувания череп и сякаш избликнал от кухите орбити на черепа, като свой съюзник против някакви враждебни и тайнствени сили, които се надигаха и сгъстяваха около него. И това ново усещане вече не го напусна, постепенно се превърна в някаква не по-малко странна увереност.

16

Белмонт пристигна, когато Владимир, скришом и от Клара, тъкмо бе погълнал едната от тайнствените сиво-бели таблетки и с нетърпение поглеждаше часовника си. Но по лицето на мнимия швейцарец не можеше да се прочете нищо повече от вечната му любезност и стигаща до саможертва готовност за приятелски услуги.

— Как е, приятелю? — разбъбри се той още от вратата. — Успяхте ли да забравите тоя неприятен инцидент? Аз много мислих и все повече се убеждавам, че имаме основание само за радост, че това ваше откритие наистина е едно велико, освобождаващо човека средство… Впрочем готови ли сте с опровержението? Аз разказах на колегите си и те също така се възмутиха, ще ни подкрепят с всички средства…

Владимир беше готов, но не бързаше да му го даде, макар да не виждаше нищо подозрително нито сега, нито чрез паметта си в държанието на своя безкрайно гостоприемен домакин. Повече нямаше основание да отлага, отиде и го донесе.

Белмонт го прочете, шумно изрази одобрението си. Той беше извадил коняк и предложи да пият по чашка, но Владимир отказа заради таблетката, която бе погълнал. Поглеждаше с безпокойство часовника си, защото наближаваше четири. А Белмонт пиеше коняк и бъбреше за какво ли не, само не за бележката с неговия почерк и неговия подпис. Повика Клара да му прави компания на коняка и тогава Владимир се реши:

— Доктор Белмонт, защо не ни пускат да излизаме навън от парка?

Домакинът не трепна с нито един мускул на лицето си; очевидно отговорът му беше готов и тоя отговор изглеждаше убедителен:

— Ах, приятелю Зенгинов, тая неприятна история ще трае още мъничко. Щяла да дойде следствена комисия да установи действително ли е убит Самюел в момент на самоотбрана, да ни разпитва. Бях помолил да не ви безпокоят излишно и ето, те решили сами да дойдат. И са издали такова решение. Полиция, какво да ги правиш! Държавата беше го осъдила на смърт, но иска тя да си го убие, не дава на други…

Владимир се задоволи с това обяснение, изправи се малко неучтиво насред смеха му:

— Моля да ме извините за половин час, приятели. Имам малко работа.

Беше станало четири. И той влезе в стаята си, сподирен от два твърде различни погледа — боязливо-знаещия на Клара и изпитателния съсредоточено-преценяващ, който сякаш дебнеше зад очилата със странната форма, на Жан Белмонт.

— Какво става? — запита той.

— Не знам — отвърна уклончиво младата жена. — Станал е малко странен. Все още не може да го преживее. Но… ще го преживее.

— Споменава ли нещо за оставането?

— Не — излъга Клара.

А неврохирургът седеше зад писалищната маса и усещаше как някаква сила изпъваше до пръсване челната част на черепа му, прогонваше всякаква мисъл, опитваща се да замъждука някъде из съзнанието му. Седеше, а моливът като че ли от само себе си, без каквото и да е насочващо усилие на ръката му, рисуваше черепи с кръстосани под тях пилешки кости. Изведнъж той се отказа от това си смешно-натрапчиво занятие и нарисува една дълга, извита, леко криволичеща линия. Като че ли се поколеба, но все пак нарисува втора такава линия на половин сантиметър от първата и точно копираща нейните извивки. После се взря в нея и тя му заприлича на река или на шосе. Той попритвори очи, но все още не се случваше нищо с него и реши в очакване на важното все пак да донарисува започнатата картина. Ала и това решение беше взето някак съвсем инстинктивно, като че ли без намеса на съзнанието му, което така и не можеше да се съсредоточи в нещо. И Владимир удивено гледаше ръката си, която рисуваше дървета покрай шосето, телеграфни стълбове, километражни камъни и далечни планински вериги. Нарисува и един мост след първия завой, а под него мъничко поточе. Сетне, неочаквано и за него, прекъсна рисуването, написвайки, кой знае защо, цифрата четири. И още една четворка, и още една, а после, съвсем изненадващо — двадесет и четири. Второто двадесет и четири той го огради в кръгче, което постепенно заприлича от надебеляването на чертите на рамка. Украси я с няколко винетки и цифрата съвсем комично се укроти в своята рамка. Владимир се засрами от глупавите шеги на молива и отмести връхчето му, но като не знаеше какво друго да нарисува, изписа още едно двадесет и четири, вече съвсем небрежно, а после една лека кола на шосето, което му се видя много празно.

На вратата плахо се почука и гласът на Белмонт каза през нея:

— Доктор Зенгинов, приятелю, извинете, че прекъсвам занятията ви.

Неврохирургът светкавично прибра в джоба си писменото свидетелство за своите повече от странни занимания. Моливът се търкулна на земята.

— … Но трябва да вървя. Дългът ме зове, както се казва — продължи Белмонт, подал вече глава в стаята, а погледът му, в пълно противоречие с неговата шеговитост, шареше с пронизваща сериозност над писалищната маса, над канапето, по лицето на българина.

Владимир направи опит да се усмихне приветливо, но опитът не излезе съвсем сполучлив, защото над мозъка му продължаваше да тегне тая безволна празнота, обзела го преди десетина минути.

— Ще си вървите ли? Защо? Аз, простете, простете…

— Разбирам, внезапно вдъхновение! — засмя се Белмонт, подавайки му ръка. — И така, до утре вечер. Ще взема вечерния самолет за Париж и още тая нощ ще им натрия мутрите на тия проклети журналисти! Не се безпокойте, всичко ще бъде наред. Получих вече утвърдителен отговор за втория човек, щом кажете, веднага ще го докараме.

— Не, не — рече Владимир полуунесено. — Аз ще си замина. Трябва да си замина. Веднага…

Той правеше върховни усилия да се съсредоточи, за да не изтърве нещо издаващо го и все пак изтърси това, което бе решил да не казва още.

— Решихте ли? Е, жалко, много жалко! — натъжи се домакинът и някак подозрително бързо се отказа дори от задължителната за такива случаи, макар и неискрена, любезна настоятелност за продължаване на гостуването. — Тогава утре вечер ще ви взема със себе си, ако не сте размислили. Но вие още веднъж помислете, доктор Зенгинов, наистина има за какво да се помисли!

— Добре, добре… — смотолеви неврохирургът и с облекчение пое за втори път сърдечно подадената му ръка, веднага заключи вратата.

Седна пред писалището, вдигна молива от килима. Но като че ли изведнъж бе почнал да мисли отново. Отначало плахо, несигурно, с яд по адрес на тоя, който бе прекъснал сеанса. Вече бе твърдо убеден, че това е сеанс, беше си спомнил и думите на Витан, който веднъж му довери, че неговите психо-фармаколози изпробвали успешно някакво химическо средство, което повишавало хипнотичната и телепатична възприемчивост на мозъка. Той се опита отново да изпразни главата си, да я разтвори за ново възприемане, но вече не можеше и все повече се ядосваше, загдето не бе взел таблетката още сутринта. Започна да рисува черепи, черепи, черепи и усещаше как се насилва да ги рисува, премина към човечета, към дървета, къщи, нарисува дори един пистолет и неочаквано край пистолета се появи часовник. Това го сепна, защото до пистолета той напълно бе съзнал какво рисува. Взря се в часовника продължително, замислено, сякаш се чудеше отгде бе изскочил пък този разкривен циферблат на някакъв нарисуван като от детска ръка будилник. И внезапно рипна от мястото си, трескаво потърси в джоба първото листче. Разстла го върху масата, огледа го. Всичко си беше на мястото, на своето съвсем случайно, произволно избрано място в тая примитивна рисунка. И рекичката, и мостът над нея, и автомобилът, който се готвеше да мине през него, и дърветата, и големите почти колкото тях километражни стълбове край шосето, и щъркеловите крака на четворките — те наистина приличаха на краката на щъркел, застанал върху един крак, — и комичното двадесет и четири, което се перчеше в своята рамка от винетки. Владимир сподави едно възклицание, надигнало се внезапно в гърлото му, и недоверчиво се усмихна. После и недоверието му изчезна също така внезапно, стопи се в някаква решимост. Постави листчетата в задния джоб на панталона си, закопча го, пое няколко пъти дълбоко въздух за успокояване и излезе.

Клара го чакаше едва ли не пред вратата на стаята му и по всичко личеше, че твърде дълго бе го чакала.

— Нищо — каза й той. — Този път нищо. Сигурно Белмонт ми попречи.

Тя отмести втренчения си поглед от лицето му, отвърна с тъжна и малко скептична усмивка, която може би говореше, че бе доловила недоверието му.

— Ще закусиш ли нещо?

— Благодаря — каза той. — Ще се поразходя из парка.

— Без мен, така ли? — запита тя с насилено кокетство.

Той можа да отговори в същия тон:

— Предполагам, че вече доста съм ти досадил с прищевките си. Всъщност искам без твоето очароващо присъствие да си помисля още веднъж върху предложението на Белмонт. А като се върна, ще закусваме. И ще пием коняк.

Но не се върна толкова весел, както излезе. И съвсем не успяваше да скрие безпокойството си. Беше обходил целия парк, метър по метър бе огледал триметровата стена и никъде не видя пролука в нея или възможността да се прескочи от някое по-близкостоящо дърво. Пък и съвсем не знаеше какво има оттатък, защото бе пристигнал в клиниката вечер, с кола. А по време на единствената разходка из околностите й вниманието му изцяло бе погълнато от Клара, от пламенния изгрев на чувствата му към нея.

Клара присмехулно го наблюдаваше, наливайки кафето в чашите. Ала той не забелязваше това, мислеше с все по-нарастваща тревога за сигналната система, за която бе го предупредил Белмонт.

— За какво ще пием? — запита го тя и той съзря чашката с коняк между пръстите й, но не посегна към своята, а въздъхна почти отчаяно:

— Клара, ще ми помогнеш ли да изляза?

Тя върна чашата, без да я допре до устните си. Насмешката й беше остра и студена:

— Защо не помоли Белмонт?

— Клара, мила, трябва да ми помогнеш! — издума той в пълно отчаяние. — Никога, никога не бе попадал в подобна обстановка, никога не бе му се налагало да бяга от нещо.

— Би ли ми казал как? Виждаш, има охрана, електрическа сигнализация…

— Не може да не знаеш някакъв изход!

— А ето, че не знам.

— Значи… не искаш да ми помогнеш?

— Владимир — каза тя вече без насмешка, предпазливо, — аз прекалено много ти помогнах.

— Какво искаш да кажеш? — наостри се той.

— Амии… например с бележката. Нямах право да ти давам бележката и все пак ти я дадох. Макар добре да знаех, че не е от Белмонт. Брюнинг може би щеше да се заблуди от тоя почерк, но все едно, тя нямаше да ни я даде, ако беше попаднала в ръцете й.

Той напрегнато се мъчеше да съобрази нещо и тя се изсмя в лицето му:

— Хайде, Владимир, не мисли за глупости! Горе главата и горе чашките! Бъди спокоен, едва ли съществува по-сигурно място от тая клиника! Я виж само каква охрана си имаме, косъм не може да падне от главите ни!

Той вдигна чашата си и ръката му потрепера, едва не я разля. Беше изтръпнал от съзнанието, че няма вече никакъв изход, че трябва да седи и да чака със скръстени ръце, докато го връхлети онова, ужасното, предчувствието, за което продължаваше да бушува в гърдите му още от сутринта. Отказът на Клара бе повече от решителен. Тя не желаеше дори да го слуша и до вечерта не правеше нищо друго освен безуспешни опити да го развеселява. До вечерта, когато се случи нещо, вече съвсем надхвърлящо способностите на неврохирурга да възприема и разбира.

Беше малко след вечерята, която премина за Зенгинов под знака на окончателното рухване на надеждите му. Клара бе отишла да занесе съдовете в кухнята, а той се изтягаше в креслото, прималял в своята безнадеждност, със затворени очи. Стресна го един неочаквано любезен глас:

— Господин докторе — беше Елфриде Брюнинг, влязла по обикновеному безшумно в трапезарията, но по съвсем необикновеному усмихната, така че постното й лице с индиански закривения нос бе станало неузнаваемо, — извинете! Доктор Белмонт ми каза, че скоро сте щели да ни напуснете. Може ли така, за спомен? Аз, знаете, държа да имам спомени от хората, с които съм работила. Особено когато са такива забележителни учени…

Костеливите й пръсти вече нагаждаха обектива на някаква старомодна като притежателката си теснолентова кинокамера. Владимир се изправи от креслото, неловко и объркано се усмихна, но изведнъж видя през главата на Брюнинг застаналата в рамката на вратата Клара и усмивката му се изпари. Лицето на младата жена също бе станало неузнаваемо. Сестрата вдигна своята камера малко несръчно, като пушка. И тогава трапезарията гръмна от внезапния вик на Клара.

— Владимир!

В следващия миг той видя белите й пръсти сключени изотзад върху дългата старческа шия на Брюнинг. Сестрата се виеше като змия, опитваше се да замахне с камерата, но лаборантката беше по-младата, по-силната, неимоверно силна сега, та Владимир също изкрещя:

— Клара! Какво правиш! — и се спусна да откопчи ръцете й.

Но още преди да стигне до двете, те вече се въргаляха на пода в смъртна хватка и той чуваше само хъркането на Брюнинг, а после, докато той се бореше с Клара, мъчейки се да я вдигне, да я откъсне, а младата жена съскаше нещо като обезумяла, престана и това страшно хъркане.

Той едва сега успя, събрал всичките си мъжки сили, да отхвърли Клара от жертвата й. Наведе се над сестрата, шепнейки слисано:

— Какво направи? Какво направи? Та ти я уби!

Брюнинг лежеше, просната възнак на пода до своята старомодно голяма камера, и не даваше признак на живот. Сухата й шия бързо се обагряше в лилаво там, където бяха я стискали пръстите на Клара. Владимир трескаво хвана пулса й, не дочака да го усети, пък и навярно нямаше вече какво да се усеща, сграбчи дългите й, костеливи ръце, запъшка в ритъма на изкуственото дишане.

И не забеляза, че Клара бе отишла някъде, че отново беше се върнала. Спря го нейният страшен шепот:

— Махни се!

— Клара!

— Не викай! Махни се, ти казвам!

Тя бе насочила някакъв пистолет с много дълга и твърде широка цев към гърдите на удушената.

— Дръпни се!

Наведе се, а нещо изрече два пъти с дългите уста на оръжието:

— Шшшът, шшшът! — сякаш предупреждаваше някого да не вика.

Владимир седна на пода до главата на удушената и на… вече застреляната. Подпря се с ръце, за да не падне, но те се огънаха. Нямаше вече сили и да шепне своето „Клара, Клара“. Само я гледаше с разширени от ужас очи.

Клара пъхна пистолета в дълбокия джоб на пеньоара си, но странната му цев пречеше да се прибере. Тя го извади, бързо отвинти цевта, която умееше така да шътка, отново го пусна в джоба си. Наведе се, хвана кокалестите глезени на убитата, рече гневно:

— Ставай! Да я махнем оттука!

Той още нямаше сили да се изправи от пода и тя затътри трупа по килима към другата врата. Главата му се въртеше върху смазаната шия и меко потупваше по килима. Владимир не издържа на гледката, скочи, вдигна раменете и тая глава от пода.

— Къде?

— Все едно — отвърна, пъшкайки от тежестта, Клара. — Във фото стаичката. Ще я заключим…

Всичко по-нататък се извърши за Владимир в някаква абсолютна недействителност. Но нереалността на нещата не идеше от това, че за два дни той бе станал свидетел на две убийства, а на мълниеносното преобразяване на хора, за които имаше определени представи, недопускащи такива постъпки. Той влачеше убитата с почти мистичния ужас на дете, за пръв път докосващо труп, макар да бе работил в дисекционните над стотици трупове. Защото имаше чувството, че докосва тая нова Клара, която се движеше пред очите му с хладнокръвието на закоравял убиец.

— Съвземи се, Владимир! — каза му тя, когато се върнаха в трапезарията. — Чуваш ли, съвземи се! — И глухо се изсмя — Сега вече наистина трябва да бягаме!

Той направи опит да се съвземе, но вътрешно си остана все така парализиран от нейния вид. Отиде в стаята си, Клара бе го пратила да си вземе само научните документи, постоя там, забравил за какво бе влязъл, та тя трябваше да дойде и да го изведе, като преди това събра всички книжа от чекмеджето на писалищната маса и ги натъпка в джобовете му:

— Владимир — каза тя пак с това нереално спокойствие, — ако ти е мил животът, съвземи се! Трябва да бързаме. Имаш ли някакъв план? Нали искаше сам да бягаш?

Той я гледаше — беше облякла шлифера си и сръчно завинти дългия шумозаглушител върху късата цев на пистолета, преди да го постави в десния джоб. Левият джоб беше силно издут от единствения навярно багаж, който тя бе се приготвила да вземе със себе си. Владимир усети в ръката си чудатото желание да пипне този джоб, да се увери дали наистина е толкова издут или само така му се струва. Но трябваше да мисли и той се насили да мисли. Изричаше в ума си някакви съждения, както едно третокласниче би сричало условията на първата си словесна задача по аритметика: къде съм попаднал, тук е опасно, много опасно, тази жена е също опасна, някаква чужда жена, която аз не познавам и която може спокойно да стреля в хората с безшумен пистолет. Трябва да бягам, но аз не знам нито накъде, нито как да избягам от тия хора. А тази жена единствена може да ме изведе. Да, тя ще ме изведе, защото тя извърши нещо, заради което също трябва да бяга, а аз съм свидетел и тя трябва или да ме убие, или да ми помогне да избягам. Не, тя, макар и на първо време, ще е мой съюзник, а аз нямам друг изход. Тя може да ме изведе навън и там на скрито място да ме убие, да се върне и да хвърли вината за убийството на Брюнинг върху мене…

— Владимир — подканяше го Клара. — Владимир! Чуваш ли ме, бъди мъж!

И той извади листчето с пейзажа. Не веднага можа да обясни съдържанието му, защото гласът му беше се схванал, а после звучеше така, като че ли някой се опитваше да хване на радиоапарат с голям фадинг някаква далечна станция, която ту заглъхва, ту се усилва, защото вълната й непрекъснато се измества по скалата.

Клара запита учудено:

— Владимир, възможна ли е такава телепатия? Такова сложно съобщение?

Той кимна убедено и тя отново се взря в листчето, като съобразяваше на глас:

— Да, по шосето има едно поточе, трябва наистина да е на около четири километра. Да, горе-долу там е мостът. Значи, според теб това означава, че при мостчето, на четири километра от клиниката, в двайсет и четири часа ще те чакат с кола? Добре, да идем при мостчето. Ще рискуваме, все едно, пеша далеч няма да стигнем, най-близкото населено място, е на двайсет километра.

Той погледна кой знае защо към краката й и видя, че тя бе обула ниски спортни обувки. С тях изглеждаше значително по-дребничка, но това не го изпълни както други път с умиление, а още повече засили страха му от нея — Тази жена дори в такъв момент не бе забравила, че трябва да обуе подходящи обувки.

А Клара действително нищо не забравяше, защото действуваше спокойно и обмислено. Отиде в хола, пусна радиолата така, че трябваше после да я надвиква. Върна се едва ли не развеселена:

— Владимир, бягай в операционната и вземи длето и чук. Трябва да разбиеш стената на едно място — нямаше намерение да му обяснява, но той не помръдна, гледайки я неразбиращо. — Сигнализацията трябва да прекъснем. Знам откъде минава главният й проводник.

— Не може ли да отвинтим бушоните? — опита се той да помогне с нещо, след като бе избрал от шкафчето с инструменти най-голямото хирургическо длето.

— Тя не се подхранва от мрежата, а от акумулатори, които са в зазидан сейф. Ела!

И го поведе из някакви тъмни коридори, по които той досега не бе минавал. Посочи му някакво място на една от стените, намери отнякъде и стол, който се наложи да придържа, защото се клатеше под тежестта и неловките движения на неврохирурга.

— А при прорязването на проводника?… — сети се той да запита.

— Бъди спокоен! — изсмя се тя за втори път. — Проучила съм добре. Това е подхранващият проводник, не тоя, който води към сигналната апаратура. А токът не е силен.

Тръбата с проводника лежеше под недълбокия лепеж и в друго състояние Владимир би си поколебал да постави върху нея острието на длетото, чиято дръжка нямаше изолация, да замахне с чука, но сега бе забравил за всички други опасности. Една единствена опасност чувствуваше край себе си й това беше Клара. А тя извика с тихо удовлетворение „Браво!“, когато той се дръпна, ужилен от електрическия ток; но не изтърва блестящото хромирано операционно длето, което доста силно блъсна ръката му. Една слаба искра бе лъснала, в черната, дупка на стената.

— Време е, Владимир — каза Клара. — Белмонт ще дойде чак утре, но всичко се случва. Не знам какво е скроила гестаповката. Тихо сега, чуваш ли, знам откъде да минем и… без разговори!

Излязоха в парка. Тя го хвана подръка и го застави да върви бавно, като на разходка, макар да беше съвсем тъмно и жива душа да не се усещаше наоколо. А когато на едно място трябваше да напуснат алеята, тя улови пръстите му и го поведе след себе си между храстите. През деня Владимир беше идвал и тука, но не бе забелязал малката желязна вратичка, пред която неочаквано се изправиха. Клара извади от издутия си джоб нещо и ключалката тихо изчегърта. А навън, след като бе заключила отново, след като се отдалечиха на петдесетина метра от оградата, спъвайки се в някакви буци и трапища, тя за трети път тихо се изсмя:

— Представям си каква физиономия ще направи, като разбере, че съм имала ключ от тая врата.

Владимир не запита кой и каква физиономия ще направи, защото се готвеше вече да чуе зловещото шъткане на безшумния пистолет.

17

Тихата планинска нощ светеше над главите им с ясни и едри звезди, но техните лъчи като че ли не достигаха до земята. Беше тъмно и само черният асфалт на шосето изглеждаше по-черен от мрака, който лежеше над всичко, спокоен и хладен. Дори рекичката не отразяваше светлината на звездите. Мъничка, по-скоро поточе, а не река, тя се виеше някъде много на дълбоко пред краката им и те само когато напрегнато се ослушваха, можеха да чуят сънливия напев на водите й.

Бяха стигнали повече от половин час преди предполагаемото време на срещата и Клара предложи да седнат някъде по-далеч от моста, да чакат скрити зад храстите.

— Да изпушим по една цигара — каза тя. — Уморих се.

А той вървеше подире й и мислеше, че нищо не пречи на безшумния пистолет да изшътка и тука, където ще го видят само чуждите звезди.

— Владимир — говореше Клара, — трябва да знаеш, че много рискуваме с това чакане. Ако не дойдат, почти сме загубени. Ще трябва да тичаме до съседното село, а оттам как ще се измъкнем, един дявол знае. — Тя се спря, потърси ръката му, но той я дръпна като убодена. — Вземи — каза тя. — Вземи, де! Може да се наложи да тръгнем в различни посоки. Ако сме заедно, ще ти навлека още по-голяма беда.

— Какво е това? — запита той и продължаваше да крие ръката си.

— Пари. Нужни са ти.

Той усети дебелата пачка банкноти. Откъде беше се взела? Навярно пак от тоя издут джоб.

— Ще подкупваш. Чуваш ли? Ще подкупваш, докато се добереш до Франкфурт или Бон, до някоя от вашите легации…

— Бон ли? — изуми се той.

Клара бе седнала вече на земята зад някакъв храст и пламъчето на кибрита освети наведената й глава.

— Уф! — духна го тя и всичко потъна в още по-страшна тъмнина. — Ти не знаеш дори къде се намираш. Ако бяхме в Швейцария, всичко щеше да бъде по-лесно. А ти си в Западна Германия, близо до границата и си влязъл тука без виза, ясно ли ти е? И седни най-после, стига си стърчал така!

Той се отпусна до нея. Тая новина сякаш бе краят на цялата върволица от непонятни нещастия, след които трябваше или да умре, или да полудее, или… да се засмее. Той направи третото и наоколо му сякаш стана по-светло.

— Значи… в Западна Германия? Нелегален? Партизанин? — И пак се засмя.

— Какво? — не разбра тя последната дума.

— Нищо. Добре сте я наредили.

— И само в краен случай ще се обърнеш лично към полицията, чуваш ли! Не се знае на какви хора ще попаднеш. Може да те забъркат в някоя още по-голяма каша — довърши тя наставленията си. — Не германците са тука господари.

После тя замълча, сякаш се ослушваше, а огънчето на цигарата трепереше някъде пред гърдите й. На Владимир също му се допуши и докато вадеше цигарите си, той видя нейното огънче да се доближава към лицето му, като продължаваше да трепери.

— Владимир — каза тя плахо, когато той жадно и с облекчение бе изпушил вече половината цигара. — Студено ми е.

— Студено е — съгласи се той. — Летните нощи са студени. И се изуми, че е способен вече да разговаря така.

— Владимир — повтори тя, когато той смачка угарката в каменистата почва, — прегърни ме. Много ми е студено.

Да я прегърне? Нима можеше да я прегърне? Нима някога е прегръщал тази жена? И той не помръдна.

Но тя се премести до него, разкопча дрехата му, сгуши се като дете под рамото му. Колко мъничка беше! И наистина трепереше от студ. А беше топла. Беше много топъл тоя копринен шлифер, който се прилепи до ризата му. И Владимир забрави, че в единия от джобовете на този шлифер лежи пистолет, който може безшумно да убива. Запита:

— Клара, коя си ти?

Тя се намести по-удобно под рамото му.

— Никоя. Не ме питай!

— Нищо ли няма да ми кажеш?

— Тия, които те викат, сигурно ще ти обяснят. Хайде да помълчим!

Тя очевидно се чувствуваше добре на топло под рамото му. Но сега на него пък му беше студено.

— Клара, защо я уби?

— Защото я мразя.

— Това не е достатъчно основание.

— Не е — призна тя, но не даде други обяснения.

— Клара, това е… някаква шпионска централа, нали?

Тя не отговори, но леко се размърда и той реши, че му е кимнала утвърдително.

— Защо… тогава?

— Не ми се разговаря. Да поседим, да послушаме реката и… чуваш ли? Има и щурци. Далече са, но се чуват, нали? Не питай, Владимир, за последен път ще ни е!

Ала той продължи да упорствува:

— Всичко ли между нас е било фалшиво, неискрено?

— Не знам.

— Аз мисля, че не…

— Хубаво е, че мислиш така. — Насмешката й стана язвителна. — Ще отнесеш, значи, и един добър спомен от мене.

— Само това ли?

Тя се разгневи, измъкна се изпод рамото му:

— Малко ли ти е? И добра съпруга ти бях, и живота ти спасих на края. Прати ми от България една изгледна картичка!

Гневът й беше му повече познат и може би затова го трогна. Той се опита отново да я скрие под палтото си:

— Клара, кажи…

Ала тя избухна:

— Какво искаш да ти кажа повече, бе човек? Че се занимавам с крадене на патенти и със съблазняване на глупаци, които са готови да, се отрекат от родината си? Знаеш го вече. По-добре мисли за себе си! За откритието си. Трябва моментално да го публикуваш, защото Белмонт го има.

— Откъде ще го има? — стресна се той.

— От мен. Аз заснех цялата ти документация.

— Ти? — изуми се неврохирургът, който под наплива на старите чувства бе поискал да забрави за миг новата Клара.

— Нали това ми е работата? Но все едно, Брюнинг също му го е дала. Той никога не работи само с един човек. Обича да засича нещата от няколко страни, за контрол. Щом тя беше на операцията, можеш да бъдеш сигурен, че е заснела и най-малкото мръдване на пръстите ти. Помниш ли смешната й брошка? В нея има фотокамера. Пък и тая гестаповка не е никаква сестра, а изпечен доктор.

— Но защо я уби? Щом е заснела всичко, значи…

— От благодарност — изхриптя Клара в тъмното и той не можа да различи смях ли бе това или плач. — На нея дължа професията си.

Той мълча дълго, покъртен от драмата, която едва сега очерта действителните си контури в съзнанието му. И все пак продължи с въпросите си, защото дори в такива случаи егоизмът на себелюбието е в състояние да надделее у човек като него:

— Защо мислиш искаше да ме снима? С такава голяма камера? Нали тая брошка…

— Помислих, че не е камера. Не знам със сигурност, но подочувах напоследък за някакви тайнствени убийства на учени.

Зенгинов видя сега за втори път лицето й над главата на Елфриде Брюнинг. Стори му се, че е разбрал всичко, и поривисто прегърна раменете й:

— Клара, аз… не знам как да ти се отблагодаря.

Коприненият шлифер с шумолене му се изплъзна:

— Като не ме разпитваш повече.

— Но защо… си такава!

— Впрочем да не забравя. Възможно е откритието ти вече да е публикувано. Аз дадох копие от засниманото и на други.

Това беше новата Клара, която пак го обърка.

— На какви други?

— На други! Толкова ли е трудно да се разбере?

— От нашия лагер ли?

— Да.

— Клара, трябва ли да разбирам, че ти…

— Не си прави илюзии, Владимир! Просто осъзнах преди време, че човек не бива да служи само на един господар. Това означава да си подпише предварително смъртната присъда. Трябва да има кой да го защити в случай на нужда. За съжаление твоите приятели все още не ми вярват, иначе нямаше да ми пращат такава бележка.

Най-после той можа да се възмути, но в тихия му вик надделя болката:

— Това пък съвсем не го разбирам! Такова чудесно момиче, как си стигнала…

— Нали? И аз си задавах напоследък такива въпроси. Те винаги са опасни въпроси, Владимир. Белмонт ги усети и още не ми се е разминало заради тях. Винаги е опасно да се запиташ… Тихо! Кола!

Той не веднага долови шума на мотора сред гъргоренето на рекичката и далечното стържене на щурците, но изостреният и опитен слух на младата жена не беше се излъгал. Една кола идеше от насрещната на клиниката посока, движеше се бавно, със загасени фарове. Светяха само като огънчета от цигари габаритните й светлини. Преди да навлезе в моста, тя пална за миг късите светлини на фаровете и пак ги угаси. Премина моста, поспря, пак продължи, а на стотина метра от него обърна и почна да се връща.

Владимир, се бореше с Клара, която не му даваше да се изправи, да хукне към шосето.

— Ако са те, ще се върнат, чуваш ли — шепнеше тя. — Непременно ще се върнат. Има време. Послушай ме, трябва да бъдем предпазливи!

Колата бе изчезнала вече в мрака и той се отпусна с усещането, че заедно с нея си е отишла и една надежда. Но тъкмо тогава Клара го дръпна, за ръката:

— Хайде, сега да идем до шосето, ще залегнем там и хубаво ще ги огледаме.

И той окончателно се довери на опитността и съобразителността й. Тръгнаха приведени, безшумни като сенки покрай високия бряг на поточето. Скочиха в канавката на шосето, на десетина метра от моста, чийто бетонен силует мъждееше в тъмното. Дишаха бързо и прекъснато един до друг и чуваха само своето дишане. А после пак доловиха призрачно тихото ръмжене на автомобилния мотор, усетиха лекото потреперване на асфалта в дланите си. А едновременно с него и преди отново да бяха затаили дъх в напрегнатото очакване, над асфалта от другата страна на шосето прелетя едно тихо, тревожно подвикване:

— Владо! Зенгинов! Ти ли си?

На български! Неврохирургът стисна клепачи. Като изстрел внезапен бяха прозвучали в ушите му тези български думи и като свиден напев от детството в тоя чужд мрак, под чуждото небе.

— Зенгинов! Обади се!

И тогава той скочи обезумял, разпери ръце, залитна през канавката, спъна се в ръба й, падна, отново скочи, не усетил никаква болка, и се намери в силната прегръдка на някакъв мъж, по същия странен начин изхвръкнал от насрещната канавка. Не запита кой е, не можеше и да го види в тъмното. Само отпусна глава на високото му рамо, примрял от някаква неземна сладка мъка. Но непознатият тревожно го разтърси:

— Кой е с теб? Защо не се обади първия път като дойдохме?

Жълтите очички на автомобилните габарити пълзяха през моста. Владимир видя Клара да се изправя в канавката, като силуета на крайпътен храст, на чуждоземно растение. Повика я и тя бавно се приближи, като че ли се колебаеше дали наистина трябва да дойде.

— Тя е с мен — каза той. — Помогна ми да избягам. — И все още не знаеше на кого казва това. Но то нямаше значение, нямаше никакво значение за него. Искаше му се само, пак да прегърне този непознат българин и да заплаче на рамото му.

Изведнъж светкавицата на автомобилните прожектори озари едно лице и неврохирургът извика:

— Стойко!

— В колата! — заповяда весело майорът. — В колата и дим да ни няма.

И той притича под носа й, избута някого от кормилото навътре, тръшна вратата, а едновременно с това зина задната врата и Клара и Владимир се гмурнаха в топлия й мрак, удариха гърбове в меките облегалки, защото моторът неистово изрева, завъртявайки ги в някакъв главоломен завой.

Пред лицето на Владимир светлееше едно рошаво кълбо женски коси, което се обърна едва когато потеглиха направо, с равномерно покачваща се скорост:

— Здравейте, доктор Зенгинов. Как сте?

— Вие? — сякаш всички бяха се наговорили тоя ден да го смайват.

— А защо не? — засмя се Елза и нейният български още по-силно подчерта усещането му, че сякаш с векове не бе чувал родния си език. — Имате много поздрави от Яна и Вис.

— Но какво правите тука?

— Тя е на сватбено пътешествие — викна през рамо Стойко Велев, а насмешката му явно бе отправена другаде.

— На сватбено пътешествие ли? С кого?

— С мен.

— С тебе?

— Да. С този тип отвратителен — рече Елза и цялата се извърна назад, за да може по-удобно да разговаря.

Но колата неочаквано рязко намали скоростта си и Владимир видя някаква друга кола да стои на самия ръб на шосето, без нито една светлинка по нея, сякаш изоставена от стопаните си.

— Готово! Карай по уговорката! — викна майорът през сваленото стъкло към загадъчната кола и отново наду газта, преди Владимир да бе успял да различи някакъв човешки силует оттатък.

Запита прималял от блаженство:

— Още един българин, така ли?

— Да — отвърна майорът. — Един наш журналист.

Владимир не вярваше вече на нищо — нито на сватбени пътешествия, нито на специални кореспонденти, — но и това нямаше никакво значение, защото сега му се искаше да се смее, да се смее до припадък от щастие. Но обезсилен, само се усмихваше в тъмното.

Елза каза:

— А това госпожицата, дето й дадох бележката? Веднага ми станала симпатична.

Владимир трепна, спомнил си едва сега за Клара, която през цялото време бе седяла, свряна в другия край на седалката, като бездиханна. Потърси ръката й, улови я — тя беше студена и съвсем плахо се разтвори в дланта му.

— Елза, значи вие пратихте бележката? А не знаете само как ви обидих! Когато моята приятелка ви описа, аз казах, че такива са половината германки. Пък вие… вие…

— Оооо! — възмути се Елза.

— Така си е — обади се майорът. — Ако беше единствена, нямаше да се оженя за нея. — И веднага добави: — Елза, от десет минути се мъча по телепатичен път да ти внуша да си дръпнеш джоланите, че ми пречат да карам. Добре, че Владо не беше възприемчив като тебе, имаше да го чакаме…

— Джолани? — запита недоверчиво германката. — Какво е това?

— Синоним на красиви женски крачета — отговори невъзмутимо Стойко и Зенгинов прихна в звънък, по детски непринуден смях. Но Елза бе разбрала какво иска мъжът й. Смъкна краката си, които бе подвила за по-удобно на седалката и които съвсем не му пречеха да кара, обърна гръб на двамата, загледа се обидено в предното стъкло, където се изливаше вече жълтият водопад на запалените прожектори.

— Клара, Клара! — зашепна все така щастливо неврохирургът, като мачкаше нежно пръстите й в ръката си, но те продължаваха да бъдат студени и отпуснати. После, преизпълнен от радост и обич към целия свят, той каза горещо: — Ще видиш колко хубаво е в България!

— Няма да го видя, Владимир — отвърна тя също шепнешком, също на френски.

— Но защо?

— Говорихме вече.

— Но аз те обичам!

— Ох, Владимир, та ти не знаеш дори коя съм! Дори истинското ми име не знаеш. Не видя ли какъв убиец мога да бъда?

— Глупости! Ще захвърлиш всичко, ще отърсиш всичко от себе си и ще дойдеш с мен.

— Едва ли ще мога да оставя кожата си тук — отвърна тя с насмешка на неговата страстна разпаленост, помълча, продума тъжно: — Не, Владимир, ти си имаш родина, в която те чакат, в която си имаш свое място и… много, много по-важна работа, отколкото да превъзпитаваш такива като мен.

— Но така ли ще се разделим? — извика той, за да заглуши в себе си съмнението в това, дали наистина иска тя да дойде с него, което беше станало сега по-определено.

— А как иначе?

Той не отговори, мълчаливо я притегли към себе си.

— Ще се целунем, разбира се, на раздяла — каза тя все така тъжно-насмешливо.

— Но Белмонт ще те намери, ще те убие!

— А мен ме е повече страх от твоята България и от теб — рече Клара шепнешком, като на изповед. — Не, Владимир, ти ми даде много, извънредно много и… това ми е достатъчно. А аз не мога нищо повече да ти дам.

— Клара! Искаш цял живот да се измъчвам…

— Не, Владимир, няма да се измъчваш — прекъсна го тя уверено, може би защото бе успяла да го опознае, може би защото бе доловила нотките на несигурност в гласа му.

Той не й възрази; нещо в него бе почнало вече да се примирява. Замилва с някакво все още плахо облекчение косите й, засрами се от това облекчение, попита колебливо:

— Кажи, с всички ли така…

Тя го разбра и се изтръгна от прегръдката му, засмя се дрезгаво:

— Боже, какво дете си! Не, наистина не съм срещала по-себелюбив мъж от тебе!

— Клара, за мен е важно да знам! — настоя той, а тя се хвърли внезапно на гърдите му, пошепна: „Не, Владимир, не!“ и отново избяга в своя ъгъл, преди той да бе направил опит да я задържи.

— Какви са намеренията на госпожицата? — прекъсна трепетното им мълчание майорът на безакцентен френски и Владимир стисна клепачи, разбрал, че бе имало свидетел на разговора им.

Клара веднага се отзова:

— Ще ви бъда много задължена, ако ме откарате до Мюнхен.

— Ако сте застрашена, с какво да ви помогнем?

— Благодаря. Това ще бъде достатъчно — отвърна припряно тя.

— Опасно е да разкарваме нашия доктор из Германия, но колата зад нас е на ваше разположение. Удобно ли ще ви бъде?

— Благодаря — повтори Клара: — Тогава аз веднага ще се прехвърля.

— Нещо да кажем на Пиер?

— Кой е той?

— Той ни даде името ви.

— Не го познавам, но… може да му предадете, че едва ли вече ще им бъда полезна с нещо. Владимир ще ви обясни защо. А ако все пак им потрябвам, да ме търсят след месец чрез мюнхенския адрес.

Клара Зайдел говореше спокойно, но гласът й бе станал прекалено твърд, сякаш тя се боеше да не я обидят, да непосегнат на достойнството, с което поемаше сама отговорността за постъпките си. Майорът като че ли усети това, защото започна съвсем предпазливо:

— Аз съм склонен да се присъединя към предложението на доктор Зенгинов…

— То не е от най-разумните — отвърна по-меко Клара. — Не бива допълнително да се обременявате.

— Тогава… иска ми се да ви изкажа и своята лична благодарност за това, което…

— Време е вече да сляза! — прекъсна го тя.

Владимир ги слушаше отпуснато и нямаше вече сили да се възпротиви на тая трагично-нелепа и непонятна за него раздяла. Майорът намали ход, поднесе нещо към ухото си, завика:

— Бойков! Бойков, слушаш ли? Оставям ти едно момиче. Не го видях в тъмното, но сигурно е много хубаво и добро. Закарай го, където пожелае. И отговаряш с главата си за него, разбрано? Въпроси? Ще му предам. Добре, довиждане в България!

И колата спря.

— Сбогом, Владимир! — каза Клара.

Той не отговори.

— Сбогом, Владимир! — наведе се тя бързо, целуна го по бузата и изхвръкна навън. — Сбогом… приятели!

Колата потегли, преди той да бе се опомнил. Обърна се, видя я да стои в края на шосето. И пак му заприлича на посърнал крайпътен храст, на чуждоземно растение. После я осветиха фаровете на втората кола и той видя вдигнатата й ръка, но не разбра дали махаше нему или на оня, който отиваше към нея. Защото жълтата светлина го заслепи.

— Не знаеш какво триумфално посрещане те чака! — каза майорът с бодрост, която трябваше да заразява. — Публикувахме откритието ти. В пет страни едновременно.

— Откъде го взехте?

Въпросът на неврохирурга издаваше учудваща незаинтересуваност.

— Получихме го… от едни приятели — отвърна уклончиво майорът и като почака, като се увери, че мъжът зад гърба му няма желание или не е в състояние да води такъв разговор, добави още по-весело: — Щях да забравя. Бойков каза да ти предам, че не е срещал по-добър медиум от тебе. Можел да те настани в цирка, ако искаш.

— Аз съм вече само за цирка! — тъжно издума Владимир и пак се обърна назад.

Но там вече не се виждаше нищо друго освен мрака, от който бягаха.

18

Когато Жан Белмонт влезе, генерал Дулингер дори не стана от мястото си. Той седеше полулегнал в креслото с кръстосани върху бармасичката крака и смучеше през сламка някаква гъста бяла течност.

— Търсили сте ме, генерале?

Дулингер изплю сламката, изръмжа:

— Подигравате ли се? Не само съм ви търсил, а искам да дам вече заповед да ви арестуват. Защото се криете от мен?

Белмонт се усмихна с една от ония усмивки, които не казваха абсолютно нищо.

— Имах много работа. И вие знаете каква.

— Е, да. Е, да! Ще си оправяте кашите, които сте забъркали. Мъчно ми е за вас, докторе! Такъв стар, опитен вълк, а така изведнъж да го сгромолясат…

— И вие помогнахте за това, господин генерал — прекъсна го Белмонт, но този път не скри раздразнението си.

— Седнете де! Какво ще пиете?

— Благодаря. Знаете, че не пия, когато това не налага служебната необходимост.

— Изпийте като мен едно мляко с витамини! Превъзходно успокоява нервите. — Генералът обичаше да употребява думата „превъзходно“ и с нейното афектирано произнасяне сякаш искаше да покаже, че не е толкова стар, че има още много младежки плам в сърцето му. — Като че ли сте разстроен от нещо?

— Може би. Но то е от такъв характер, че не ме задължава да го споделям.

Дулингер отново налапа сламката и се засмя с изострени устни, които събраха като във фокус всичките бръчки по лицето му.

— Виждам, виждам. Още се сърдите. И понеже знаете, че не мога без вас, спекулирате с това. Но, драги ми докторе, моите хора може да правят повече грешки от вашите, може наистина нещичко да са посбъркали, но поне не са предатели, нали? Апропо, вярно ли, че тази… Зайдел ли беше? Била се самоубила в Мюнхен, в някакъв хотел?

Белмонт кимна равнодушно:

— Да, следствието е установило самоубийство.

Генералът извади сламката от чашката и я размаха в шеговита закана:

— А, уж сте против убийствата! Трудно може да ви разбере човек, докторе!

— Вие знаете много добре против какви убийства съм, генерале. И няма да скрия задоволството си, че българите намериха ефикасно противодействие на тия ваши идиотски камери. — Белмонт навярно бе решил, че може да си позволи да демонстрира малко гняв. — Поисках от вас да махнете от пътя ми майор Велев, а вие пратихте хората си при брат му, почнахте да избивате какви ли не чудесни учени само защото не можете да се докопате до ракетните конструктори и…

— Е, то беше за проба — вметна генерал Дулингер.

— Проба, която платихте с разгрома на половината организация. На ваше място аз бих отишъл вече да си пия млякото другаде, господин Дулингер…

— О, докторе! Вие сте просто неузнаваем — засмя се генералът. — Човекът без нерви, изведнъж… Не, това наистина трябва силно да ви е потресло. Не бива така! Още много, много време, ще работим заедно, докторе. И ще си сътрудничим превъзходно, както и досега. Но ще трябва да си измием очите с нещичко пред началството, иначе и двамата ще вървим да си пием млякото другаде. Вие знаете това и аз не разбирам защо криете от мен документацията на тоя българин.

— Вие я имате.

Генералът смъкна краката от масичката и седна, изправен по военному. Очевидно се готвеше за сериозен разговор:

— А вие знаете много добре, че я нямам в пълния й вид, защото тая проклета Зайдел и на това е попречила. Без тая част, която е у вас, не можем. Виж, ако Елфиде беше жива!…

— Вие и нея убихте, господин генерал — рече сурово Белмонт.

— Добре де, добре де! Готов съм и нея да поема на съвестта си, макар да не разбирам защо толкова държехте тоя българин да си се прибере жив и здрав в родината…

— Военните много неща не могат да разберат.

— Е, докторе, прекалявате! Аз знам презрението ви към нашего брата, ама това не ни е пречило досега да бъдем превъзходни приятели, нали? Значи, нещо друго е станало, затова вие така… Кажете ми истината, хайде, кажете я на своя стар, добър приятел!

Белмонт насочи очилата си със странната геометрична форма към тавана, отвърна сухо:

— Откритието не даде очакваните резултати. Това е всичко.

— Чудна работа! А моите сведения говорят, че то е дало именно очакваните резултати.

Белмонт презрително сви устни:

— Не са ви точни сведенията.

— Но аз имам и други сведения, които говорят, че тия сведения са точни. Да не би да сте решили да го продадете на въздушните войски?

— Господин генерал, отказвам да водя такъв разговор във вашия кабинет — произнесе обидено Жан Белмонт.

— Защо?

— Щом един началник има обичая да шпионира подчинените си, издава нареждания, които противоречат на техните замисли, без да ги уведомява, то и на неговия кабинет не може да се има доверие, нали?

Дулингер искрено се огорчи:

— Аха! Струва ми се, докторе, че сте решили този път да действувате сам.

— Не. Но ми се иска да бъда сигурен, че и друг няма да свърши това сам.

— Превъзходно! — извика генералът с юношеска жар. — Дайте си ръката! Значи, пак сме си старите, добри приятели! — Но Белмонт не му подаде ръка и той запита почти унизено: — Добре, къде да отидем?

— Долу е колата ми.

— Не забравяйте, че както вие подозирате кабинета ми, така и аз познавам колата ви.

Белмонт не реагира на закачката, използуваше спокойно превъзходството си:

— Ако я познавате добре, ще знаете, че в нея има и едно особено магнитно устройство, което може при нужда да бъде включено.

— Да, вярно! Превъзходно, значи! — викна генералът с изкуствена бодрост и глътна на един дъх остатъка от млякото си. — Да вървим!

Медножълтият понтиак ги прие в широкото си като вагонно купе помещение. Шофьорът бе пратен да се поразходи, а генералът лично включи антимагнетофонното устройство. Белмонт бе почнал да разказва за протичането на опита още по стълбите, а генералът изстрелваше от време на време своето „превъзходно“.

— Не бързайте да се радвате! — рече Белмонт, когато свърши. — Аз още не мога да се реша да дам това откритие в ръцете на военните. Те са крайно ограничено мислещи хора, а откритието има чисто човешка страна.

— За човешката страна нека мисли ООН! Драги ми докторе, не бива да се заблуждаваме. Ако то е нужно на военните, те ще си го намерят или сами ще стигнат до него. Касае се само да изпреварим събитията и да извлечем тая изгода от него, която по право ни се полага, нали така? А що се касае до човешката страна… Аз също съм военен и напразно ме обиждате, мога да я разбера. Но вие забравяте, че опити досега са правени само над кучета и един осъден на смърт бандит. От разказите ви излиза, че действието се ограничава върху емоциите, не и върху способността за съждение. Следователно трезвият човек, макар и загубил чувството си за страх, може спокойно да преценява опасностите. В случая се премахва страхът като пречка и задръжка и само отчасти като контролна функция върху постъпките. А предпазливостта в своята по-голяма част е дело на разсъдъка, на темперамента, на известни навици, които могат да се създават. Това като военен по-добре го знам, докторе. Колко войници са минали през ръцете ми. С подходящо обучение, убеден съм, ще може да се компенсира приглушеният инстинкт за самосъхранение. В края на краищата човекът не е животно и не се ръководи само от инстинкти. Но всичко това тепърва ще се установява при специални опити…

— Все пак тежка е отговорността — рече Белмонт с подчертана замисленост.

— Към въпроса за хонорара ли преминахте?

— Не се подигравайте, генерале! Когато казах човешка страна, имах предвид друго и вие вече доказахте, че именно като военен не можете да го разберете. В последна сметка това е едно посегателство върху човека, върху неговата най-интимна същност. С каква съвест бихте подложили на такава операция войниците си, за да ги пратите на сигурна смърт?

— Е, гледате прекалено черно на нещата, драги! Ние сме хора на разузнаването и дали ще бъдат оперирани или не, ще го решават други. Но въпросът има още една страна, която вие пък забравяте. Комунизмът все повече се разширява на планетата и ако се наложи скоро да се бием, ще се бием един срещу двама или срещу трима, както, вашият гангстер. Какво бихме направили със страхливи войници? А нашите противници също имат това средство и е възможно да ни преварят. Затова…

— Те нямат нужда да премахват страха си — прекъсна го Белмонт. — Позволете да ги познавам по-добре от вас. Вие си седите тука в кабинета, пък аз всеки ден се сблъсквам с тях.

— Да не спорим за излишни неща, докторе. На края, но, както се казва, не на последно място ние с вас ще вземем от тая работа толкова пари, че всеки ще може да си построи една катедрала, в която денонощно да се молят за успокоение на съвестта му. Нали? Ха, ха, ха! Превъзходно! — засмя се и се само похвали за генералското си остроумие Дулингер. — Затова да преминем към деловата част на разговора, ние с вас сме хора на делото, а не разни хамлетовци. Предлагам да си разделим работата. Вие да намерите в най-кратък срок човек, който ще е способен по документацията и снимките да извърши работата, а аз пък ще подготвя един по-широк опит. И, разбира се, сделката. Имате ми доверие, нали?

— Точно толкова, колкото и вие на мене.

— Превъзходно! — извика Дулингер. — Бъдете сигурен, че както и друг път, ще извлечем максималното. В краен случай, ако нашите не ни предложат това, което би ни задоволило, може да се отнесем и към въздушните войски. Те са…

— Как виждате опитите? — запита Белмонт, демонстрирайки още колебание и незаинтересованост от сделката.

— Естествено в присъствието само на две-три доверени лица. При пълна тайна.

— Не питам за това. Питам как ще се постъпи с войниците?

— Това ще решим допълнително с хората от министерството. Драги докторе, престанете да се тревожите напразно. Давам ви генералската си дума, ако тя все още струва нещо за вас, че няма да нарушим законите на човечността. Разбрахме се, нали? Дайте си ръката! В такъв случай няма да използувам служебното си положение и да настоявам да ми дадете тая част от документацията, която е у вас. Вие ще си подготвите лекаря. Изгодно е, нали?

— За вас, да — отвърна с насмешка Белмонт. — Понеже я няма Брюнинг да ви извърши опитите. И понеже знаете, че няма начин да ми я вземете.

— Хайде, докторе, в края на краищата конфликтът не е за испанския престол, нали? За пръв път ли ще правим заедно една крупна сделка? Досега не сте били недоволен от мен, поне в това отношение.

— В това отношение не — призна Белмонт и сякаш още се колебаеше, с артистична плахост му протегна ръка.

19

В осем часа репродукторите на стадиона и в гимнастическата зала гръмнаха с хоровата партия на Бетовеновата Девета симфония. Както всяка сутрин и сега възторжената ода на радостта беше сигналът, който караше една тълпа млади хора със силни и стройни тела да се юрне към баните с викове и смях. Тръпчивата свежест на утрото избиваше по голите им гърбове и гърди на грапаворозови петна и нито поведението, нито странните разговори за блокажи, за рекорди и баскети, нито разпуснатите крясъци на тези момци и девойки позволяваха да се допусне, че това са научни сътрудници в един институт, превърнал се напоследък едва ли не в легенда. В осем и половина цялата тълпа, облечена, сресана, парфюмирана с двайсет вида одеколони и есенции, се разсипа из коридорите на института, а репродукторът продължаваше да инжектира бодростта им със скокливите звуци на едно акордеонно шопско хоро. И само един човек като че ли беше мрачен и навъсен в целия институт „Миладов“. Той прекоси с големи крачки коридора, влезе, без да чука, в стаята с табелка „директор“.

— Тука ли е?

— Ивановски е при него — отвърна секретарката, която не бе успяла да довърши тоалета си и смутено скри гребена в чекмеджето на бюрото.

— Нали работното време още не е почнало? — каза с досада мъжът.

— За него не знаеш кога почва и кога свършва. А Ивановски сигурно пак е спал тука. Още като дойдох, ги заварих заедно. Да съобщя ли?

Мъжът колебливо кимна. Секретарката се наклони към решетката на микрофончето:

— Другарю директор, доктор Зенгинов…

Грамадната електронна врата разтвори безшумно крилата си.

Зад триметровото, масивно като бункер бюро се изправи доктор Витан Велев.

— Не преча ли? — запита Зенгинов и хвърли един поглед към мъничкия Ивановски, който така беше седнал в едно от креслата, че крачетата му стърчаха водоравно, сякаш той показваше някому лъскавите си детски обувчици.

— Сядай, сядай! — отвърна радушно Велев. — Нямаме тайни. Обсъждаме с другаря Ивановски възможността да предадем на държавата нашите стимулатори заедно с един изчислен вече оптимален режим за заводското им производство. Стигнахме вече и дотам, Владо!

Лицето на прославения директор на института „Миладов“ сияеше в простодушна радост. Но Владимир се тръшна с въздишка на канапето, дори не погледна към автоматичното барче, което веднага се затича към него подканящо, разтворило вратички пред своите лакомства и напитки. Рече унило:

— А пък аз стигнах дотам, откъдето бях почнал — замълча, въздъхна за втори път. — Вис, ти излезе прав. — Той също бе започнал да го нарича така, а Велев не успя да се разсърди както други път, защото изненадано се бе втренчил в него. — И Борил, и другите… минах сега пак покрай вивариума… вече са си предишните кучета. Явно мозъкът си е изработил друг център на страха.

— Защото му е нужен, Владо! — рече кротко Витан. — А ненужният страх ние все едно ще го победим. Ще го победим, когато направим човека силен и напълно свободен, когато над него няма да има капризни господари, а под него — озлобени роби…

— Брат ви, другарю директор — прекъсна го визофонът с гласа на секретарката.

Витан се намръщи леко, може би защото му се искаше да продължи нравоученията си, които Зенгинов все едно не слушаше, потънал в своята тиха покруса. Но брат му влезе, без да дочака поканата, и внесе в огромния директорски кабинет засмяната веселост на слънчевото утро. Зачервен като след някакво голямо физическо напрежение, той ухилено изправи длани във възпиращ жест:

— Моля, моля! Има още няколко минути до началото на работното време.

— Какво е станало? — запита леко разтревожен от вида му Велев.

Стойко седна в най-близкото кресло, протегна, дългите си крака на килима, облегна глава назад, сякаш се готвеше да спи.

— Ти пък, братко, все мислиш, че трябва да е станало нещо, за да дойда. Тоя път ме водят само братските ми чувства. Докарах Елза, та рекох да ти се обадя. Ванче, как си? Все така ли измъчваш машините нощем?

Джуджето математик видимо беше доволен от приятеля си:

— Че ела да ги видиш! Откак се ожени, нито веднъж не си стъпил.

— Младоженецът е роб, Ванче. С вериги. Като робите на древноримските галери. Уф! — изпъшка комично Стойко и избърса потното си чело. — Владо, я виж няма ли в барчето сода. Умори ме тая германка. Кара ме всяка сутрин да играем тенис. Казва, че нямало да ме напусне, докато не ме бие поне веднъж.

— А ти пък защо полагаш толкова усилия да не те бие? — запита язвително Ивановски.

— Знаеш ли какво пише в корана, Ванче? Предназначението на жената било да отнесе на гръб мъжа си в рая. Де ще намеря жена с такъв як гръб като Елза — отвърна по-младият Велев и отиде да вземе от Владимир бутилката минерална вода. А там, сякаш наистина чак сега се сещаше, подхвърли:

— Впрочем, Владо, имам за тебе една тъжна новина. Нашият общ приятел Белмонт не е вече между живите.

Зенгинов видимо се развълнува:

— Какво е станало?

— Боя се, че вината за неговата смърт носиш ти.

— Никога ли не може да се говори с теб сериозно! — кипна неврохирургът, защото все още беше твърде чувствителен към всякакви напомняния за неговите задгранични приключения.

— Сериозно говоря, Владо. Няколко висши офицери, между които е бил и той, са загинали в една малка военна база в Южна Корея. Южнокорейските войници се разбунтували, избили офицерите и дезертирали, тоест върнали се в истинската си родина.

— Такива неща често се случват — обади се с нарочно равнодушие директорът на института сред настъпилото мълчание.

— Да, но на тия войници куражът им май е дошъл от другаде. От показанията им личи, че са били облъчвани с лъчев нож.

Очите на Зенгинов като че ли се опитаха да излязат от орбитите си:

— Лъчев нож?

— Лъчев нож! — усмихна се тънко Велев. — След това им било заповядано да извършат извънредно рискована акция срещу един граничен пост.

— И Белмонт е бил там? — запита този път почти без глас Зенгинов.

— Войниците са взели със себе си документите на убитите.

— А те… как се държат сега?

— Виж, това не знам. Предполагам обаче, че братята корейци ще ти се обадят. Може и да те поканят за някоя разходчица до Пхенян.

— Не ме интересува повече този въпрос! — изрече почти кавгаджийски Зенгинов.

Сега мълчанието беше по-дълго и по-напрегнато, сякаш с него съчувствуваха на драмата на неврохирурга.

— Умен мъж беше — въздъхна след малко Стойко Велев и въздишката му изглеждаше искрена. — Сигурно са го принудили…

— Не е бил толкова умен, щом се е захванал с такива глупости — възнегодува Витан Велев. — Намерил е, каквото е търсил!

— Трябва да уважаваме противниците си — поучи го брат му в своя си маниер. — И да бъдем великодушни, когато… е, както е случаят с тебе например, сме успели да ги победим.

— Стойко! — предупреди го Витан.

Но по-младият държеше да си отмъсти докрай:

— Какво? Да се ревнуват мъртвите по-малка глупост ли е?

Малкият Ивановски недоумяващо въртеше голямата си глава ту към изчервилия се директор, който правеше напразни опити да произнесе нещо гневно и възмутено, ту към победоносно ухиления Стойко, докато най-после потърси помощ от Зенгинов. Но той нищо не можеше да му каже, защото изобщо не слушаше закачките между двамата братя. Стойко също се обърна към него; навярно очакваше да бъде запитан за още нещо или за още някого, ала и в очите на неврохирурга, и в плахото помръдване на устните му, което може би трябваше да означава усмивка, имаше само смут и безпомощност. А когато визофонът внезапно иззвъня, Зенгинов трепна почти ужасено, сякаш стреснат в някакви престъпни помисли.

Визофонът зумтеше с усърдието на пчела при първия й полет и д-р Витан Велев, за да избяга от неловкостта, в която го постави отмъстителният му брат, се хвърли с комична бързина към него. Натисна копчето и на матовото екранче като лицето на русалка сред вълните на горско езеро изплува сияещият лик на Яна.

— Добро утро, мили деца! — каза тя, подражавайки на говорителките от детските предавания. — Вис, пак не дойде на игрището. Наистина вече…

Той й демонстрира строгата си директорска физиономия; но на седящите пред бюрото му мъже беше ясно колко изкуствена е тя:

— Загорова, в заседание съм.

— Аз се казвам Велева, другарю директор — възрази със същата пресилена начумереност младата жена. — А вие…

Но я изблъскаха от екранчето и там се настани едрото хубаво лице на Елза.

— Здравей, Вис! Желая ти приятен ден. — Тя щеше да добави още нещо, ако Яна не продължаваше да воюва за мястото си пред визофона.

— Момичета, ще ви накажа! Работният ден започна — рече Витан и посегна към копчето за изключване, ала от другата страна все пак успяха да му се изплезят.

Мъжете се хилеха насреща му и прославеният директор на института „Миладов“ се изчерви като момче, заразмества смутено бележниците върху бюрото си.

— Ванче — каза по-младият Велев, — можеш ли да моделираш алгоритъма на едно щастие?

Джуджето математик отвърна със същото намигване:

— Обидно е за машината да се занимава с такива прости задачи.

Доктор Витан Велев беше се отърсил от смущението си, изправи се, опрял две ръце на бюрото си, а позата му ги подканяше да си вървят, когато той рече сърдито:

— Стойко, разправят, че си станал подполковник, вярно ли е? Просто се чудя как те повишават с тая твоя несериозност.

— Това не е несериозност, другарю директор — изпъна се по военному подполковникът. — Просто живея по системата на подведомствения ви институт. Винаги в добро настроение!

Дори Зенгинов се усмихваше, забравил нерадостните си мисли пред неотразимата веселост на младия Велев. И по-старият Велев смекчи строгата деловитост на чертите си, когато заповяда в микрофончето на секретарката:

— Да влязат хората за заседанието!

Електронната врата широко се разтвори.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.